Луиз Бегшоу
Работещи момичета

Превод от английски: Илвана Гарабедян, 2005

chitanka.info

Тази книга е посветена на Барбара Кенеди-Браун, моя съучастничка в „престъплението“.

Първа част
Оксфорд

Първа глава

Топаз нахлу през вратата в кабинета на президента.

— О, боже! — извика тя. — О, боже! Получих го! Получих го! Не мога да повярвам! Роуина, ти си гений! Мога ли да ти се отплатя някога? Нямам думи!

Хвърли се към един от фотьойлите с избеляла кадифена тапицерия и отметна кичур червени къдрици от лицето си.

Роуина се извърна от екрана на компютъра с въздишка. Бе стигнала до много важна фраза във внимателно формулираното писмо до Гари Линекер, в което го канеше да дойде и да изнесе лекция в Оксфорд. Усмихна се на приятелката си.

— За какво говориш?

— „Таймс“, „Таймс“! Прочели са черновата на статията, харесали са я и искат да напиша осемстотин думи за финансовите помощи за студенти! Ще публикуват моя статия в национален вестник! О, скъпа, не бих могла да ти се отблагодаря — каза Топаз.

— Топаз, това е чудесно! Наистина чудесно. Толкова се радвам — отвърна Роуина. — Ти си най-добрата и те са късметлии, че ще работиш за тях.

— Всичко дължа на теб. Нямаше да го получа без теб.

— Това са глупости и ти го знаеш. Баща ми само уреди да я прочете подходящият човек. Стивънс нямаше да ти поръча статията, ако не струваше — твърдо заяви Роуина.

Двете момичета се вгледаха една в друга с блеснали очи.

— Единствено талантът има значение — каза Роуина.

— В такъв случай ти никога няма да имаш проблеми — заяви Топаз.

Бяха страхотен екип. Всички го казваха. Толкова невероятно се разбираха помежду си, че нямаше как да не станат най-добри приятелки: Топаз Роси — най-безразсъдната, най-шумната и безусловно най-привлекателната американка в Оксфорд, и Роуина Гордън — стройна блондинка, сдържана и целеустремена, истинска дъщеря на джентълмен.

Топаз бе взела интервю от Роуина за университетския вестник „Чъруел“, когато и двете караха втория си семестър в колежа и когато със своята изтънченост и решителност Роуина щурмува Студентския съюз и спечели с рекорден брой гласове изборите за член на секретариата. Американката бе отишла с бележник и химикалка, откровено готова да я намрази от все сърце: Роуина Гордън, поредната надута, британска аристократка, която се забавлява със студентска политика, докато си намери подходящия жених и се задоми. Презираше такива момичета. Те бяха от вражеския лагер, истинска обида за всяка жена, бореща се за правото сама да изкарва прехраната си.

Когато се срещна с Роуина, впечатленията й се оказаха дори по-лоши от предварителните й очаквания. Тя бе облечена в костюм на Армани, който струваше колкото годишната издръжка на Топаз, имаше дълга, руса, перфектно подстригана коса и безукорен грим, ухаеше на скъп парфюм и носеше елегантни златни бижута.

— Как мислиш — защо спечели тези избори? — попита Топаз с отегчен монотонен глас.

Роуина я изгледа също толкова хладно. Проклети американци! Виж го само това момиче, с тези напращели гърди и дълбоко изрязана блузка, с дълги сякаш цяла миля крака под минижуп, поне три инча по-къс, отколкото трябва, и истински водопад от рубинени къдрици, които стигат почти до кръста й. Нахълтва тук, сякаш кабинетът е неин. Много ясно как е успяла да стане член на редакцията на студентския вестник за по-малко от един семестър.

— Защото работих усилено през целия семестър, държах речи, в които вярвах, и събрах пари от спонсори повече от всеки друг — кратко отговори тя. — Как мислиш, защо именно ти пишеш този очерк?

— Защото съм най-добрият журналист във вестника — отвърна веднага Топаз.

За миг се изгледаха гневно. После Топаз бавно се усмихна и протегна ръка.

До края на деня двете вече бяха спечелили първия си съюзник.

През следващите две седмици станаха истински приятелки. Отначало това озадачаваше другите студенти, които ги познаваха: Роуина бе студена, сдържана и безумно богата, а Топаз — буйна италиано-американка, чувствена, енергична и едва свързваща двата края със стипендията си.

Но малцина осъзнаваха, че произходът им е доста сходен. И двете вече бяха направили огромна грешка в очите на родителите си: бяха се родили момичета.

Семейство Гордън от Еършир бяха потомствени шотландски земевладелци повече от хиляда години. С няколко акра повече или по-малко, имението Гордън и родовият герб неизменно се бяха предавали от баща на син през поколенията, докато бащата на Роуина, Чарлс Гордън, не се бе провалил в опитите си да осигури наследник. След три поредни аборта Роуина била зачената въпреки препоръките на лекарите. Когато след всички мъки и терзания най-сетне закарали Мери Гордън в лондонската болница „Тай“, гордият й съпруг чакал цяла нощ в най-близката до родилното отделение стая и прехвърлял в ума си различни имена — Ричард, Хенри, Дъглас, Уилям, Джейкъб. В три часа сутринта сестрата дошла с усмивка на уста.

— Той добре ли е? — нетърпеливо попитал Чарлс.

— Тя е много добре, сър — отвърнала засмяната сестра. — Имате красива дъщеричка.

Джино Роси би съчувствал на Чарлс Гордън. Но вероятно би проявил и леко снизхождение — в крайна сметка той вече имал трима чудесни сина. Всички съседи му завиждали. Но той искал още един, а жена му вече се чувствала уморена. Джино бил решил, че това ще й е последният път. Когато бебето се оказало момиче, се почувствал измамен. За какво му трябвала на Джино Роси дъщеря? Той дори нямал сестри. Потупал мъничето по главата и го оставил на грижите на майка му. Ана Роси нарекла дъщеря си Топаз, защото това бил любимият й скъпоценен камък и защото бебешката й косица била златисточервена.

На Роуина Гордън не й липсваше нищо. От мига, в който я бяха загърнали в предаваната по наследство дантелена пелена за кръщене, имаше всичко. На шест години — пони. На седемнайсет — кола. Междувременно — най-хубавите дрехи, скъпи ски ваканции, уроци по балет, специалист зъболекар от Харли Стрийт и всичко, за което би могъл да се сети баща й. Каквото и да е, само да може да прикрие истинските му чувства към нея, горчивото разочарование, усещането, че е предаден. Докато Роуина навърши шест, той просто я избягваше. После или избухваше при най-малкото детинско провинение, или се отнасяше към нея със студена учтивост. И Мери Гордън не беше по-мила. Вътрешно обвиняваше дъщеря си за това, че съпругът й се държеше студено към нея. Когато Роуина бе изпратена в пансион на седем годинки, тя изпита само облекчение.

Когато стана на десет, се случи малко чудо. Мери Гордън забременя отново на четиридесет и една години и износи детето до края. Този път молитвите на Чарлс бяха чути: на четиридесет и седем години му се роди син, Джеймс Гордън, единствен наследник на имението и фамилното име. И двамата родители се чувстваха безкрайно щастливи; бебето им бе скъпо като зеницата на окото и оттогава Чарлс повече не се скара за нищо на дъщеря си. От този ден нататък той просто не я забелязваше.

Роуина прие отношението на родителите си. Положението беше такова, каквото беше и нищо не можеше да го промени. Реакцията й бе съвсем проста; от тук насетне тя щеше да контролира живота си. Щеше да си изгради собствен свят. Да разчита на себе си.

Оценките в училище престанаха да са резултат от усилията и да спечели любовта им. Сега те се превърнаха в паспорт за колежа. Университетът означаваше независимост, а независимостта — свобода. Роуина разбра и още нещо: беше добра ученичка. Всъщност най-добрата във випуска. Това бе ново откритие за нея. Работеше хладнокръвно и с пълно себеотдаване, докато стана първа в класа във всичко, освен в изкуството. Имаше съпернички — Мери-Джейн и Ребека, щастливи, симпатични момичета, много по-дружелюбни и популярни от нея. Те бяха нейното мерило. Тях трябваше да победи. Нямаше нищо против да получи седемдесет и четири процента като резултат на изпит, стига само Беки и Мери-Джейн да имат седемдесет и три процента. Откри, че предпочита да е на първо място, отколкото да има отлична оценка. В повечето случаи получаваше и двете.

Отвъд Атлантика и малката Топаз Роси разочароваше семейството си. Докато Роуина стана надменна, студена и сдържана, Топаз вдигаше врява, избухваше в сълзи и търсеше внимание. Също като непокорната буйно растяща грива от червени къдрици — никой не знаеше откъде се бе появила пък тя, както отбелязваше Джино, — момичето беше истинска бунтарка. Флиртуваше с момчета, баща й я биеше. Започна да си слага грим, майка й я накара да ходи на литургия всяка сутрин в продължение на цял месец. Майка й искаше да я обича, но бе изтощена. А и Топаз изглеждаше толкова различна! Отказваше да се научи да готви! Искаше да прави кариера, сякаш с този външен вид не можеше да си намери свястно момче! Какво му имаше на това дете, не знаеше ли, че е момиче!

Топаз кипеше от негодувание срещу тази несправедливост. Всъщност тя приличаше на баща си повече, от който и да е от синовете му: беше умна, енергична и темпераментна, когато се ядоса. Толкова отчаяно искаше да я обичат. Или поне да я разбират! Получаваше най-добрите бележки в основното училище! Изкарваше и в гимназията най-добри оценки!

Когато Топаз навърши шестнайсет, родителите й наредиха да прекъсне училище и да започне да помага в магазина. Тя отказа. Искаше повече. Учителите й смятаха, че може да получи стипендия за университета, и то за Оксфорд. Искаше да постигне нещо в живота си.

Сърдит, Джино не й даде позволението си. Всичките й сълзи останаха напразни. Дълбоко в себе си той знаеше, че не е прав, че ако бяха предложили такава възможност на Емилиано, щеше да се пръсне от гордост, но сега се ядосваше. Защо Бог му бе дал трима обикновени синове, които не се отличават с нищо, а после неочаквано се бе появила тази буйна малка дъщеря, която изкарваше отлични бележки по предмети, които братята й дори не биха могли да напишат правилно? Какво право имаше тя да е по-умна от останалите в семейството?

Джино ревнуваше заради синовете си. И заради себе си. Отказа да й даде позволение. Тя нямаше да се яви на този изпит. На осемнайсет трябваше да помага на майка си.

Топаз усещаше как сълзите и гневът й кристализират в твърда като диамант ярост. Така да бъде, реши тя. Щом баща й й обръща гръб, и тя щеше да се отвърне от него. Взе тайно изпита и — както и очакваше — получи стипендията.

Два дни по-късно опакова малкото си прилични дрехи, целуна за довиждане майка си и братята си и взе такси до летище „Кенеди“. Баща й не й даде благословията си.

Макар сърцето й да се късаше, Топаз се научи да прикрива емоциите си. Много добре. Отсега нататък сама си беше господар.

И за двете момичета Оксфорд представляваше възможност да се измъкнат. През онова разкошно лято красивият стар град, сгушен между невисоките хълмове Котсуолд, беше шанс сами да определят живота си. Оксфорд приличаше на генерална репетиция за истинския живот, ако човек вършеше нещата както трябва.

Топаз и Роуина вършеха всичко както трябва.

Най-много от всичко на света Топаз искаше да стане журналистка. Мечтаеше да разговаря с всички, да види всичко и да го представи на читателите с грабващи вниманието параграфи, заглавия и елегантни фрази под снимка с името й. Щеше да ги кара да се смеят, да ги шокира, да създава репутации и да ги съсипва, да променя представите на хората. Искаше да даде на читателите си очила, така че когато погледнат през тях, да видят живота също като нея. Щеше да представя, наблюдава, забавлява и просвещава. И да спечели купища пари, докато го прави.

Когато Топаз пристигна в Оксфорд, с мъка се изкатери по стълбите до стаята си, разопакова дрехите си и си направи чаша кафе. После отиде до стаята на портиера, до входа на колежа, записа се в регистъра за новопостъпилите и прегледа повече от шейсет брошури, натъпкани в пощенската й кутия от университетските клубове, които отчаяно искаха да привлекат новаците — както по традиция наричаха новото попълнение студенти — да се запишат. В една малка брошура студентският вестник „Чъруел“ набираше доброволни сътрудници. Топаз я сгъна и внимателно я прибра в чантата си. Всички останали изхвърли, без да се замисли.

Роуина Гордън също толкова уверено знаеше какво иска да прави, но знаеше и че Оксфорд няма да й бъде от голяма полза. Искаше да влезе в звукозаписния бизнес. През последните две години в училище ледената блондинка Роуина, известна с това, че даже не поглежда към момчетата, откри рокендрола. Това бе първото нещо, което наистина я развълнува. Буйните, тъмни ритми на музиката, откровено сексуалните текстове на песните, опасният вид на музикантите — всичко това скандализираше приятелките й, но привличаше Роуина. Хард рокът се оказа съвсем нов свят, коренно различен от онзи, с който бе свикнала. Караше я да се чувства странно.

Родителите й разбраха за нейната страст от икономката и направо не можаха да повярват. Как тяхното безгрижно момиче можеше да се забърка в подобен боклук? Затова учителката й с нежелание запази мнението си за себе си. Не биваше да разстройва господин Гордън. Но тъй като познаваше момичето от няколко години, усещаше в нея нещо, което родителите й бяха пропуснали — една тревожна сексуалност, прикрита под девствената й плът, в новата наперена походка на дългите й, стройни крака и в примамливите й меки, сочни устни.

Роуина бе умна и не сподели с никого амбициите си. Налагаше се музиката да почака, докато завърши, а междувременно трябваше да иде в Оксфорд.

Още през първия семестър в колежа „Крайст Чърч“ се записа в Оксфордския студентски съюз, най-важната организация в Оксфорд. Възнамеряваше да стане президент на съюза.

Три четвърти от колежаните членуваха в съюза. Той притежаваше сгради в центъра на града и имаше евтин коктейлбар и винарска изба, които винаги бяха претъпкани. Смятаха го за „забавачката“ на британския политически елит — министър-председатели и членове на правителството от Гладстон до Майкъл Хезълтайн бяха служили като ръководители и негови президенти. В списъка на лекторите, поканени да говорят на прояви на съюза през първия семестър на Топаз и Роуина, бяха включени Хенри Кисинджър, Джери Хол, Уорън Бийти и принцесата на Великобритания и то за период от осем седмици.

Роуина се увлече. Не можеше да пише като Топаз, но определено имаше дар слово. Научи се как да води дебат и подобно на сексуалното, откри, че обожава преживяването — да застане пред колегите си и страстно да убеждава, да се шегува, да ги срязва, предизвиква и приковава с погледа и гласа си. Включи се в изборите за управленски постове в съюза и разбра, че и това много й харесва — ожесточените борби, договорите, които се сключваха и нарушаваха, тайните срещи в кабинетите на ръководителите на организацията. Обичаше реториката и протокола — „госпожо библиотекар“, „господин председател“, „почитаемата дама от Сейнт Хилда“…

— Кажи ми пак каква е темата на събранието другата седмица? — попита Топаз, опитвайки се да не изглежда напълно погълната от собствения си триумф. Ще бъде публикувана в национален вестник! В национален вестник! Редактор на „Чъруел“ бе едно, но това!…

— „В този колеж вярваме, че жените получават онова, което заслужават“ — изрецитира Роуина.

Топаз се засмя.

— Не мога да повярвам, че са ви дали свобода по тази тема по време на изборите за президент, госпожо библиотекар.

Роуина си позволи лека усмивка.

— Нито пък аз, ако трябва да съм откровена — призна тя. — Джилбърт е такова дрънкало по въпроса за феминизма.

Президентският дебат се провеждаше веднъж в семестъра и представляваше финалната развръзка между настоящите ръководители на съюза и останалите кандидати за ръководните длъжности. Единственият реален конкурент на Роуина беше секретарят Джилбърт Докър — стопроцентов възпитаник на частните училища, с неприлично толкова синя кръв. Джилбърт смяташе за възмутително, че изобщо допускат жените в съюза, какво остава да се кандидатират за ръководен пост. В доброто старо време те били длъжни да наблюдават мълчаливо от местата, отредени за посетители, заедно с останалото простолюдие.

— „Чъруел“ ще те подкрепи напълно — увери я Топаз.

Роуина се усмихна.

— Да, добре. Двете с теб поне можем да разчитаме една на друга. Хайде да идем да изпием по една бира.

Тръгнаха надолу по Броуд Стрийт към „Кингс Армс“ — от край време предпочитано място от студентите в университетите и техническите колежи. Повечето туристи, които изпълваха приятните улички на Оксфорд, към шест часа вече се бяха качили обратно на автобусите си. В ранната привечер въздухът бе свеж и топъл. Откъм градините на „Тринити Колидж“ се носеше мирис на окосена трева.

— Виждала ли си Питър тази седмица? — попита Роуина.

Питър Кенеди беше един от най-популярните студенти в Оксфорд и приятел на Топаз Роси. Излизаха заедно от няколко месеца и Роуина се интересуваше от връзката им. Откровено казано, струваше й се, че Питър е човек по-скоро от нейната социална среда. Не беше от типа мъже, които биха се заинтересували от Топаз Роси, нито пък тя от него. И все пак всички говореха, че е невероятно красив.

— Да — отвърна Топаз. Изчерви се. — Наистина го харесвам. Той е много… много интересен.

— Искаш да кажеш, че е направо зашеметяващ — обади се Роуина. — Хайде да не се заблуждаваме.

Влязоха в бара с усмивка на уста и в пълно разбирателство.

— Браво, Топаз! — обади се Рупърт Уолтън откъм бара. — Чух за „Таймс“.

— Наздраве, Рупърт — махна за поздрав на заместник-редактора си Топаз.

— Здрасти, Руп — обади се Роуина.

— Госпожо президент — отвърна й той.

— По дяволите, не казвай това — протестира Роуина, докато си пробиваше път през тълпата. — Джин с тоник и каквото пие Рупърт, моля. Ще урочасаш работата.

— Нищо не може да я урочаса след статията, която ще публикувам за него следващата седмица — самодоволно отбеляза той. — Даже не става дума за редакторско заклеймяване. Просто дълъг списък от цитати на негови изявления, като се започне с „Работещите майки са отговорни за високия процент на престъпността“ и се свърши с „Оксфорд е бил създаден за синовете на джентълмени и трябва да си остане такъв“. Ще пия една бира „Гинес“, моля. Благодаря.

Проправиха си път обратно до масата, като кимаха на приятели. Крис Джонсън и Ник Флауър, двама от кандидатите в листата на Роуина, седяха до Топаз.

— Внимавай, Руп, наоколо има разни драскачи — подразни го тя. — Излизаш най-невинно да пийнеш по нещо с госпожица Гордън и се оказваш насред предизборно съвещание на кандидатите от листата й.

— Точно така — съгласи се Рупърт. — Накрая всички ще станете чиновници, цялата тайфа, и така ви се пада. Съдбата си е съдба.

— Какво е положението, момчета? — попита Роуина. — Не обръщайте внимание на начеващите бъдещи писачи от Флийт Стрийт наоколо.

— „Крайст Чърч“ е сигурен — каза Ник, — както винаги. „Ориъл“ не е.

— Изненада.

— „Хертфорд“ ще те подкрепи със сто и петдесет гласа.

— Бог да благослови „Хертфорд“ — обади се Топаз.

— Амин — завърши Роуина.

— С нас са „Куинс“, „Линкълн“, „Джийзъс“ и „Сейнт Питърс“. „Бейлиъл“ е проблем. Също и „Джонс“.

— Защо? — попита Крис.

Ник сви рамене.

— Защото Питър Кенеди е решил да подкрепи Джилбърт и мобилизира старите си връзки от училище.

Над масата сякаш надвисна сянка и Роуина усети как сърцето й се свива. Всъщност Джилбърт никога не бе представлявал сериозна заплаха. Питър обаче бе съвсем друго нещо.

Топаз я докосна по ръкава.

— Не се тревожи. Ще се срещна с него и ще се опитам да влея малко разум в главата му. Той ще се съгласи.

— Благодаря, скъпа — отвърна Роуина, като се запита какво би правила без нея. Обаче не искаше да въвлича Топаз в политическа разправия между най-добрата си приятелка и любимия си човек. — Но аз ще го направя. Това всъщност е мой проблем. Аз ще го реша.

Питър Кенеди срещу Роуина Гордън, помисли си Рупърт, загледан в двете красиви момичета. Е, това вече щеше да е интересно.

Втора глава

— Бихте ли ми казали къде живее господин Кенеди, моля? — учтиво попита Роуина.

Портиерът почтително докосна цилиндъра си, макар да не й стана ясно дали от уважение към нея или към Питър Кенеди.

— Разбира се, госпожице. Стаите на господин Кенеди са в „Старата библиотека“, номер пет, на първия етаж.

— Благодаря ви — отвърна Роуина.

Огледа набързо просторната къща на портиера, осеяна както повечето входове на колежи в Оксфорд с брошури, известяващи за лекции, пиеси, работа и пици с намаление. Беше петък, което означаваше, че голям куп от тазседмичното издание на „Чъруел“ току-що е бил стоварен под прозореца, до таблото за обяви. Грабна един брой, преди всички да са изчезнали.

Разбира се, че ще е в „Крайст Чърч“, помисли си тя.

Това бе най-големият, най-престижен и най-високомерен колеж в университета. Само „Сейнт Джонс“ бе по-богат и само „Ориъл“ по-мразен от всички останали. Не че подобни неща притесняваха „Хаус“, както наричаха умалително по традиция „Сейнт Джонс“. Той бе пълен със „сиви мишки“, усърдни в учението интелигентни колежани, които щяха да получават стипендии и академични постове — с други думи, скучни идиоти, а „Ориъл“ бе бедният роднина. От „Крайст Чърч“ бяха излезли поне дванайсет министър-председатели и деветнайсет вицекрале на Индия. Сградата му се нареждаше сред архитектурните забележителности на Англия. Имаше частна художествена галерия, която можеше да се похвали с картини на Микеланджело и Ван Дайк.

„Питър Кенеди просто не би могъл да учи другаде, помисли си Роуина. Усмихна се. Нито пък аз“.

Мина през величествените порти, като се възхищаваше на сивите камъни от времето на Елизабет, нежно огрени от залязващото слънце. Часовникът на кулата зад гърба й започна да отброява часа пет минути по-рано, защото колежът бе точно на един градус западно от меридиана Гринуич. Обзе я притеснение — сякаш дори и древните алеи и каменните скулптури на митични същества заставаха на страната на Джилбърт, сега, когато Кенеди беше зад него. Трябваше да го разубеди. Нямаше друг изход.

Под високите арки на входа към сградата някой бе закачил стандартния предизборен плакат, който обявяваше изборите за ръководство на съюза, изреждаше кандидатурите и малко наивно призоваваше за всяко нарушение на правилата да се докладва на Дж. Сандърс, ексетър, наблюдател. Правилата забраняваха на кандидатите да се опитват да привличат тайно гласове на своя страна, още по-малко пък чрез предизборно съглашение — сиреч предизборна листа. Но всички ги пренебрегваха, освен в самия изборен ден, когато заместник-наблюдателите се забавляваха, вгорчавайки още повече живота на кандидатите, които и без това се мъчеха достатъчно. Всеки кандидат, отпаднал от надпреварата, се пробваше да агитира за свой фаворит и това им харесваше неимоверно много.

Роуина огледа плаката за графити и се зарадва, като видя, че след името на Джилбърт някой е надраскал „Тъпак“. Освен това развеселена забеляза, че отгоре на списъка с номинираните кандидат-членове на комитета някой внимателно е дописал „Топаз Роси, Сейнт Хилда“. „Приятелката ми — секссимволът“. Милион пъти се бе опитвала да накара Топаз да се кандидатира, но тя не се интересуваше. „Тина Браун не е имала време за съюза“, с пренебрежение отвръщаше тя.

Роуина бавно мина под катедралните сводове към „Старата библиотека“. Вратата към стълбището бе тежка, от масивно дърво, осеяна с метални резета като вратата на тъмница. Може би, даде воля на въображението си Роуина, тук са затваряли протестанти по времето на Кървавата Мери.

С разтуптяно сърце тя изтича нагоре по тясното стълбище към стаята на Кенеди и потропа силно. „Аз съм библиотекар на съюза — решително си напомни тя, — а той е просто една заплаха, с която трябва да се справя, както и с всички останали“.

Питър, висок и загорял от гребането, отвори вратата.

— Госпожице Гордън, очарован съм да ви видя — каза той. — Очаквах ви. Моля, влезте.

Роуина пристъпи в най-разкошната студентска квартира, която бе виждала някога.

— Благодаря — отвърна тя. — Моля ви, наричайте ме Роуина, господин Кенеди.

— Само ако вие се съгласите да ме наричате Питър — той се усмихна, като й направи знак да седне в един фотьойл. — В крайна сметка излизам с най-добрата ти приятелка. Удивен съм, че не сме успели да се срещнем досега.

— Значи се разбрахме — заяви Роуина и се засрами, когато усети мигновена ревност.

Боже, колко привлекателен беше този тип. Носеше тъмносин анцуг на Клуба по гребане — на гърба му бе изписано с големи бели букви „Хаус“, а цветът подчертаваше сините му очи и разкошната му руса коса. Заради ръста и силата му на Роуина й се струваше, че е по-възрастен от двайсет и три, по-скоро на двайсет и пет. Навсякъде из стаята дискретно присъстваха знаци за огромно богатство: античен златен часовник, няколко подвързани с кожа първи издания на книги върху масичката без библиотечни етикетчета отгоре им. На леглото имаше пухен юрган и колосани чаршафи от ирландски лен, а тя се съмняваше, че дори и „Крайст Чърч“ би стигнал чак дотам. Кенеди учеше англосаксонска литература под ръководството на легендарния Ричард Хамър, един от най-титулуваните и добри преподаватели в Оксфорд, но по рафтовете имаше и купчини с учебници по икономика за напреднали. Над леглото бяха окачени два чифта гребла, с подобни атрибути по традиция се отличаваха най-добрите гребци. „А Бог е свидетел, че той е именно такъв“, помисли си Роуина.

— Кафе? — предложи той.

— Да, моля — прие тя.

Вероятно щеше да й е малко по-лесно, ако тези красиви очи не се взираха в нея.

— Предполагам знаеш защо съм тук — подхвана тя. — Говори се, че ще подкрепиш Джилбърт Докър този семестър. Сигурно разбираш, че без твоята намеса победата ми е в кърпа вързана.

— И как бих могъл изобщо да повлияя на резултата по някакъв начин? — спокойно попита Питър, разбърквайки кафето.

— Не съм сигурна — каза Роуина, като реши, че честността може да му се понрави, — но предпочитам да не рискувам. Повярвай ми, знам колко си популярен, каква широка подкрепа можеш да получиш от бившите възпитаници на „Итън“, от спортистите… — тя се поколеба, но добави: — … от жените.

Питър й подаде кафето.

— Не мисля, че нещо може да подобри имиджа на Джилбърт — заяви тя, — но ако изобщо има такова, то това би била твоята подкрепа.

Той седна насреща й и я огледа преценяващо. Хубава. С дълга руса коса, зелени очи, стройно тяло, дълги крака, очевидно дама. И със сигурност девствена.

— Защо да подкрепя теб? — попита той. — Джилбърт е син на приятел на баща ми. Ще трябва да ми представиш много убедителни причини, за да оттегля подкрепата си за него.

„Боже мой, помисли си Роуина, той обмисля идеята. Наистина ли се интересува дали ставам за тази работа?“. Повечето хора пет пари не даваха.

— Аз безспорно съм най-добрият кандидат — каза тя, — а за теб се говори, че преценяваш хората според заслугите им, Питър.

Той се усмихна развеселен. Това беше хитър ход.

— Като секретар аз удвоих броя на проявите и за пръв път от четири години реализирах печалба от забавленията. Като библиотекар успях да привлека лектори като Дейвид Пътнам и Мик Джагър. Била съм член на всички комитети в съюза. Участвах от името на Оксфорд в световния форум по дебати.

— Спечелихме ли? — попита Кенеди заинтригуван.

— Станахме втори след Единбург — засмя се Роуина. — Съдиите от Кеймбридж ни изиграха номер.

— Класически комплекс за малоценност — съгласи се Кенеди.

— Джилбърт се кандидатира направо за секретар, едва го избраха заради гласовете на студентите по староанглийски, тъй като нямаше реална конкуренция. Не си дава труд даже да се появи на редовните заседания на комитетите и е организирал само две партита, използвайки спонсори, останали от мое време. Иска единствено да може да впише и „президент на съюза“ в молбата си за кандидатстване в някоя търговска банка. Вероятно няма да участва и в собствените си дебати, ако спечели.

Кенеди кимна в съгласие.

— Имам нужда от още време да си помисля — заяви той. — Не мога да ти дам бърз отговор.

Приятно изненадана, Роуина се изправи и му подаде ръка за довиждане.

Той пое ръката й, бавно я повдигна към устните си и я целуна. Лек трепет пробяга по цялото й тяло, сякаш я разтърси електрически ток.

— Топаз наистина е ужасна — промълви той. — Да те държи настрани от мен по този начин. Ако бях имал удоволствието да се запозная с теб по-рано, изобщо нямаше да се обвързвам с Джилбърт.

За миг Роуина се зачуди как Топаз е успяла да се хване с този умопомрачителен мъж. Бе смаяна, че той е избрал една американка. И все пак…

— Е, благодаря, че прие да се срещнем — каза тя. — Ще поддържаме връзка.

Топаз и Роуина седяха в тясната стая на Топаз в главната сграда на колежа „Сейнт Хилда“, с удоволствие пиеха големи чаши чай и похапваха шоколадови бисквити, докато прелистваха стари броеве на „Чъруел“, за да изберат най-добрите публикации за портфолиото на Топаз. Като цяло стаята не изглеждаше зле, тъй като по-рано бе заемана от преподаватели, но за да се получат две отделни стаи за недотам заможни студенти, някой я бе разделил наполовина точно по средата. Топаз имаше половин прозорец с изглед към реката и разкошните градини на „Сейнт Хилда“, които грееха от пъстрите цветове на розите и кичестите храсти орлови нокти. И на двете много им харесваше тук.

— Господи, толкова съм уморена — оплака се Топаз. — Тъпите компютри се скапаха в три часа сутринта и трябваше да останем и да напечатаме наново всичко. Опитвала ли си някога да пийнеш кока-кола от кутия, която някой току-що е използвал за пепелник? Не? Хич не го прави.

Роуина се опита да потисне смеха си, докато устата й беше пълна с шоколадова бисквита.

— Утре рано сутринта имам писмен изпит върху Молиер и не мога да го пропусна, защото предния път се обадих, че съм болна, а това означава, че експресно трябва да напиша есе тази вечер… а трябва и да избера нещо оттук, за да го покажа на големите шефове, когато си търся работа, и ще объркам всичко, защото съм бясна.

— Ти винаги си бясна, Топаз — обади се Роуина.

— Донесла съм ти подарък — каза Топаз и й подхвърли последния брой на „Венити Феър“. — Вътре има обширна статия за Дейвид Гефен.

— О, страхотно! — възкликна Роуина и го грабна. — Дейвид Гефен…

— … е истински бог, знам, знам — довърши приятелката й.

Роуина боготвореше Дейвид Гефен, легендарния американски музикален магнат, основал две музикални компании от нищото и преуспял и с двете. Той беше милиардер, който не е наследил богатството си, а е започнал без пукната пара. Над леглото си беше закачила очерк за него, отпечатан в „Ню Йорк Таймс“.

— И какво от това? — настрои се отбранително тя. — Ти би вървяла цяла миля върху натрошени стъкла само за пет минути с Тина Браун.

— Бих вървяла десет мили — въздъхна Топаз, представяйки си го.

Тина Браун беше млада, красива, щастливо омъжена и най-могъщата жена в издателския бизнес, която светът някога е виждал, или поне така смяташе Топаз Роси. Бе завършила Оксфорд, бе станала редактор и явно удвояваше тиража на всяко списание, към което погледнеше! Сега ръководеше „Венити Феър“ и бе забъркала истински коктейл от блясък и клюки за звездите, което го превръщаше в най-търсеното заглавие на щанда, по-популярно дори и от „Космополитън“, ако това изобщо бе възможно.

— Искам това, което е постигнала тя, по дяволите! — заяви Топаз.

— Имаш „Чъруел“.

— Едва ли може да се сравни с „Венити Феър“, нали? — саркастично отбеляза Топаз.

— Това е начало — настоя Роуина. — Заради него стигна до „Таймс“.

— Вярно е — призна приятелката й и лошото й настроение се изпари. — Как вървят нещата около дебата?

— Няма проблеми — отвърна Роуина, напълно уверена. — Джилбърт Докър? Ще го размажа.

— Какво каза Питър? — попита Топаз с непривично за нея изчервяване.

Когато говореше за Питър пред Роуина, някак си се чувстваше порочна. Роуина все още беше девствена, колкото и чудно да изглеждаше това.

— Каза, че ще си помисли — сподели Роуина. — Ще се виждаш ли с него тази вечер?

— Да — отвърна Топаз. Радваше се, че приятелката й сама се бе справила с този въпрос. Никак нямаше да й е приятно да обсъжда студентската политика с Питър.

Настъпи кратко мълчание.

— Тогава да продължаваме — обади се Роуина и взе един очерк за пролетния бал.

Топаз изви гръб от удоволствие, наслаждавайки се на вечерната роса по мократа морава под нея. Над главата си можеше да види заострените кули на древния град, черни на фона на нощта. Бяха на няколко стъпки от речния бряг и насред парещото удоволствие долавяше и нежния ромон на водата. Господи, толкова красиво беше! В Ню Йорк неоновите светлини скриваха от погледа звездите; тук, под умелите докосвания на Питър можеше да ги види разпръснати по цялото небе като искрящ шербет.

Езикът на Питър я докосваше лекичко по гръбнака, върховете на пръстите му бавно се движеха по ребрата й, като едновременно я гъделичкаха и галеха. Цялото й тяло бе превъзбудено, изпълнено с живот. Топаз разтвори крака, готова за него, наслаждавайки се на тежестта му, на усещането за силната му ерекция, напираща към нея. Харесваше й силата му. Понякога дори би предпочела да е малко по-груб, но това не беше в стила на Питър — за него сексът бе изкуство.

Усети как пръстите му се плъзват встрани и надолу, посягат към корема й и нежната кожа точно под бедрата й, търсейки да я погалят, да усетят как потръпва под докосването. Това предизвика нов спазъм и изблик на влага и тя простена. Той дълго бе изследвал тялото й. Знаеше къде да я докосне, за да я възбуди. Топаз се притисна към него, извивайки се в ръцете му. Това му харесваше. Членът му подскочи към нея.

Топаз се размърда заедно с него, все по-възбудена. Беше близо, усещаше го. Завъртя се леко, така че да може да притисне пениса му с дупето си. При това движение Питър пое дълбоко въздух, изненадан от силния изблик на желание. Отдръпна се и се приготви да проникне в нея. Топаз се разтвори още повече, горещи вълни заливаха цялото й тяло.

— Сега, скъпи — подкани го тя и Питър започна да тласка навътре и навън, отдръпваше се толкова назад, че почти излизаше, а после пак навлизаше в нея, хлъзгав от влагата й. Ставаше все по-твърд в нея, бе почти на ръба. Сложи ръце на раменете й, хвана я здраво и затласка по-бързо, доставяйки й удоволствие. Топаз изстена. Някой можеше да мине по моравата. Да ги види. Отново изстена, бе готова да свърши. Топката от напрежение в стомаха й се стопи и пръсна на парчета, разтърсвайки я, и тя се разтрепери от изпитания оргазъм. Питър застина от удоволствие, свърши и се отпусна отгоре й.

Топаз го целуна по рамото.

— Беше невероятен — каза тя.

— Аз ли? О, скъпа — отвърна той, — ти беше фантастична.

Претърколи се от нея и двамата останаха да лежат на речния бряг изтощени.

— Толкова е романтично — обади се Топаз. — Направо не мога да повярвам.

Чувстваше се неописуемо щастлива. Питър бе толкова нежен, изобретателен, толкова внимателен към нея. Непохватните момчета в Бруклин изобщо не можеха да се сравняват с него. А баща й бе искал някой от тях за неин съпруг! Само ако можеше Джино да види този очарователен, богат английски джентълмен, щеше да получи удар. За миг Топаз се наслади отмъстително на представата как води Питър у дома на вечеря и гледа как баща й се чуди с какво да му угоди. Не че някога щеше да пристъпи отново прага на този глупак.

— Радвам се, че мислиш така — каза Питър. Посегна към сакото си, извади пакет цигари и запали една. Димът се изви нагоре в мрака, бял и ароматен. — Приятелката ти Роуина дойде да ме види днес — добави той. — Относно съюза. Иска да оттегля подкрепата си за Джилбърт.

— Тя ми спомена за това — предпазливо се обади Топаз.

Едно бе разбрала добре: политическите дебати за съюза бяха адски сериозно нещо. Потисна спомена за безгласната молба за помощ на приятелката си същия следобед. Не искаше Питър да реши, че се меси.

— Проблемът е, че съм обвързан с него — небрежно подхвърли Питър. — Студено ли ти е, мила? Не? Бих могъл да се измъкна, но ще се окаже сложно.

Топаз се притисна до топлото му тяло. Все още тръпнеше от ласките му.

— Вие можете сами да се разберете — каза тя.

Питър отпусна ръка върху нея, наслаждавайки се на стегнатите й големи гърди. Харесваше му да е с Топаз Роси. Тя беше страстна, енергична и забавна. Леко се изненада, че Роуина Гордън е нейна приятелка. Двете изглеждаха толкова различни.

Лениво си представи Роуина, както бе дошла при него същата сутрин. Блестящата руса коса. Грациозната стойка. Самоувереното й поведение. Докато с Топаз изследваше екзотичното, разговорът със стройната, елегантна Роуина Гордън бе като оглеждане в огледалото. А това бе едно от нещата, които Питър Кенеди обичаше.

— Остави това на нас, скъпа — каза той. — Ще намерим някакво решение. Кажи на приятелката си да дойде пак.

Трета глава

— Моля те, Топаз — настоя Роуина, докато наместваше маншетите си.

Двете вървяха към реката по широката, настлана с чакъл алея, която разделяше на две моравата пред „Крайст Чърч“. Течеше седмицата на „Осморките“, традиционното лятно състезание по гребане. От всеки колеж участваха мъжки и женски отбор — освен от „Сейнт Хилда“, където не приемаха мъже — и студентите се отнасяха към турнира наистина сериозно. Топаз беше отделила два екипа от репортери за събитието, а всеки агитатор от съюза заемаше позиция пред навеса с лодките на своя колеж още от зори. Но и като оставим настрани амбицията, къде другаде можеше да е човек? Слънцето грееше ярко, водата блестеше и алкохолът се лееше свободно. Както всякога, и тази година хиляди младежи се трупаха покрай реката. Роуина и Топаз едва си пробиваха път през тълпата, за да стигнат дотам, а бе само десет сутринта. Тъкмо бе съмнало. Обикновено по това време дори не се бяха събудили още.

— Не. Господи, колко пъти? Казах „не“ абсолютно сериозно — отговори Топаз с леко раздразнение. — Няма да обсъждам това с Питър вместо теб. Не искам да се забърквам. Разбираш ли?

— Ясно ми е, но имам нужда от помощта ти — продължи да настоява Роуина. — Трябва да накарам Питър ако не да застане на моя страна, то поне да оттегли подкрепата си за Джилбърт.

— Коя част от „не“ не разбра? — саркастично попита Топаз. — Той ми е приятел. Това е също толкова важно за него, както и за теб. Ако започна да се меся, той ще се отдръпне от мен незабавно. Посвещавам всеки брой на проклетия вестник, за да изоблича какъв тъпак е Джилбърт Докър. Не е ли достатъчно?

— Да, и знаеш, че наистина съм ти благодарна, но…

— Не. Никакво „но“ — нетърпеливо я прекъсна Топаз, като отметна от челото си няколко яркочервени къдрици, и Роуина отново бе поразена колко страхотна и самоуверена изглежда приятелката й.

Днес бе облякла отрязани джинсови къси панталонки, които плътно прилепваха по стегнатото й, закръглено дупе. Късите кончета по ръбовете им едва докосваха горната част на загорелите й бедра. Жълтата карирана риза, чиито краища бяха завързани над плоския й корем, се обтягаше силно по напращелите й гърди. Усети нов изблик на безпомощна завист, незабавно последван от угризения.

— Ще трябва сама да го придумаш, Роуина. И бездруго това ти е специалността.

— Напоследък се срещам с него по-често, отколкото ти — меко отбеляза Роуина.

За миг Топаз я погледна отстрани.

— Не вярвам да ти е толкова неприятна компанията му, колкото твърдиш — каза тя. — Питър не е толкова лош. Хей, ще се наложи да се научиш да го харесваш. Трябва да танцуваш с него на сватбата ни. Това влиза в задълженията на главната шаферка, пише го във всички книги.

Тя се ухили.

— Сватба! Не смяташ ли, че може би малко прибързваш? — възкликна Роуина.

— Може би. Хайде да не говорим повече за това — помоли я Топаз. — Не искам да се карам с теб. Но няма да се намесвам. Ясно?

— Добре — съгласи се Роуина, извърна поглед и преглътна гнева си. — Ще се видим по-късно, Топ, става ли? Искам да видя как се справяме.

— Разбира се — отвърна приятелката й и закачливо й намигна, преди да се запъти към сергията с хотдог.

Роуина се опитваше да заглуши гнева си през целия път покрай реката, докато вървеше към навеса за лодки на „Крайст Чърч“. Не че някой би забелязал, ако я наблюдаваше — крачеше бавно, махаше за поздрав на всеки, който й се струваше, макар и бегло познат, и отправяше ослепителни усмивки на всички останали.

Знаеше, че изглежда добре. Красива и щастлива, уверена и елегантна. Яркото слънце придаваше на косата й платинени отблясъци, а дългата памучна рокля, която бе избрала сутринта, падаше свободно около стройното й тяло. Бе сложила съвсем лек грим — блясък на устните, бежови сенки за очи — и по свой собствен начин изглеждаше също толкова секси, колкото и Топаз Роси.

Но именно Топаз Роси излизаше с Питър Кенеди, а не тя.

Той наистина би я зарязал, ако повдигне въпроса за студентската политика, помисли си Роуина, докато отправяше закачлива въздушна целувка на Емили Чан, нейна приятелка от „Лейди Маргарет Хол“. „Защо не може просто да го направи заради мен? Защо трябва да се усамотявам с проклетия й приятел? Ако аз излизах с някой тип от национален всекидневник, щях да поговоря с него за нея…“.

Алеята направо избухна от приветствени подвиквания, когато женският отбор на „Мъртън“ мина покрай тях, веслата прорязваха водата под силните им ръце, а „Ориъл“ бе само на няколко секунди по-назад.

— Давай, „Мъртън“! — извика тя и заподскача.

Между „Крайст Чърч“ и „Ориъл“ съществуваше древно съперничество. Всичко друго бе за предпочитане пред това онези да спечелят…

— Хайде, размърдайте се! — съгласи се с нея някой зад гърба й.

Слънцето помръкна, когато шалче с цветовете на „Крайст Чърч“ бе увито около главата й, след това завързано и здраво стегнато.

— Познай кой е? — прошепна някой в ухото й. Плътен мъжки глас със закачливи нотки.

— Престани, Кенеди! — сряза го тя.

Той отпусна шала и отново й позволи да вижда.

— Много си лесна, Роуина. Не гледаш къде вървиш. Така можеш да си навлечеш какви ли не неприятности.

Тя посегна към врата си и рязко махна шалчето.

— Какво правиш тук?

Той повдигна едната си вежда.

— Каквото и ти. Подкрепям Сам и момчетата — кимна към лодката на „Крайст Чърч“, закотвена точно пред тях, където капитанът на отбора Сам Уилсън и основните гребци чакаха да се включат в състезанието. — Нали това правиш и ти?

— Разбира се — с леден тон потвърди тя.

По дяволите, защо трябваше да я гледа по този начин? Да я оглежда така преценяващо? Какво би трябвало да направи тя? Да му каже: „Хей, ти принадлежиш на Топаз?“

— Сигурна ли си, че не си тук да агитираш предизборно? — подразни я той. — Всички тези гласове, само на една ръка разстояние…

— Сигурен ли си, че не си тук, за да си припомниш отминалата слава? — отвърна на предизвикателството тя.

Миналата година Питър Кенеди бе капитан на отбора и бе спечелил рекордна победа за „Крайст Чърч“. Тогава се понесоха приказки за предварителни състезания за Олимпийските игри, но Кенеди бе предпочел да се откаже от спорта и да се съсредоточи върху финалните си изпити. Сега Сам Уилсън май също ги бе повел към спечелване на състезанието и олимпийските треньори се навъртаха около новите звезди като Джони Сърл.

— Знаеш къде да удариш, така че човек да го заболи — отбеляза Питър, без да сваля очи от нея. Прозвуча леко неприлично. — Гребането значеше много за мен. И все още е така.

— Виждам — отвърна Роуина, поразена от близостта на тялото му, от широкия му, загорял гръден кош в бяла тениска само на няколко сантиметра от лицето й. Питър Кенеди би украсил, който и да е калифорнийски плаж.

— Да не би да флиртуваш с мен? — попита Питър, уловил зелените й очи върху тялото си.

Колкото и нелепо да беше, Роуина усети как дъхът й спира. „Къде, за бога, е Топаз?“, помисли си тя.

— Не ставай смешен — студено каза тя.

— Може би е добра идея да пофлиртуваш с мен. Да ме ухажваш малко — предложи Питър, като й отправи ленива усмивка. — Нали искаш помощта ми?

— Не толкова отчаяно.

— Не се стягай. Само се шегувам — каза той, обви с ръка талията й и я поведе към навеса на лодките им. — Топаз не би искала двамата да се караме.

Роуина неволно се скова при докосването му. Питър Кенеди се усмихна.

— Роуина! Питър! Побързайте! — извика Джеймс Гън, техен приятел, и ги придърпа към тълпата от „Крайст Чърч“. — Почти го изтървахте, готови сме за старт.

Роуина се озова заобиколена от тела, облечени в цветовете на колежа — стотици младежи, всички понесени към брега, викащи и ръкопляскащи. Някой я прегърна през рамо. Тя също прегърна съседа си. Колежаните направо бяха полудели.

— „Хаус“! „Хаус“!

Тъкмо щяха да пуснат лодката във водата. Роуина напълно се изгуби в тъмносинята тълпа, понесена напред към закотвените лодки.

— Не мога да видя нищо! — оплака се тя, без да се обръща конкретно към никого.

Изведнъж усети как някой леко я повдига, сякаш вдига кукла, и я мята на гръб над главите на другите. Смаяна, тя погледна надолу и видя Питър да прикляква между краката й и да я вдига върху раменете си. Сега имаше отличен изглед към лодката, реката и всичко останало.

Здравият тил на Питър Кенеди бе притиснат до белите й памучни бикини.

Усещането беше чудесно.

— Свали ме долу! — настоя тя тихичко.

Той й отправи широка усмивка.

— После.

Под мощния рев на тълпата лодката на „Крайст Чърч“ се откъсна от мястото си и веднага намери точния ритъм. Осмината гребци се движеха в пълен синхрон, греблата им пореха водата с невероятна бързина, докато преследваха първата лодка на „Ориъл“. Привържениците им на брега веднага хукнаха покрай реката, крещяха окуражително с цяло гърло и ругаеха отбора на съперника. Питър тичаше заедно с тях, понесъл Роуина, ръцете му стискаха бедрата й в желязната си хватка, без да обръща внимание на протестите й. Явно тежестта й не означаваше нищо за него.

Смаяна, Роуина викаше и окуражаваше отбора заедно с останалите. Беше толкова забавно. Освен това не можеше да не си помисли, че всеки от присъстващите тук можеше да я види колко е увлечена, как подкрепя колежа си — малко трудно би било човек да не я забележи, с развята назад като знаме коса, яхнала на конче раменете на Питър Кенеди.

Разнесе се тържествуващ вик, когато тимът на „Крайст Чърч“ неумолимо се вряза в опашката на лодката на „Ориъл“.

— Блъснаха се! — извика Питър. Пресегна се нагоре и ловко свали Роуина от гърба си с една ръка.

Тя стъпи на земята, приглади роклята си, внезапно засрамена, търсейки какво да каже.

— Отново спечелихме — каза той.

— Благодаря, Питър — промърмори тя.

Той повдигна ръката й към устните си и небрежно я целуна.

— Беше забавно. Трябва пак да го направим някой път — предложи той.

Роуина Гордън се изчерви силно, кимна възможно най-хладнокръвно и отмина нататък.

„Чъруел“ кипеше.

Оставаха две седмици до изборите за съюза и по всичко личеше, че резултатът ще е много оспорван. Ревностни кандидати от опозиционните групировки безмилостно агитираха всеки колеж. Всеки ден носеше нови слухове за предателство и злобни клюки; консерваторите се бяха отметнали, „Джос“ не се мобилизираше, съперничещи си кандидати все още спяха заедно… На Топаз това много й допадаше. Беше мечтата на всеки главен редактор.

Разбира се, най-горещият слух бе, че Питър Кенеди и Роуина Гордън са на път да сключат сделка. Ако това станеше, всички залози отпадаха. Роуина щеше със сигурност да спечели — първата жена президент на съюза за пет години. Джилбърт Докър се нуждаеше от Питър, за да оцелее.

Щом Роуина или Джилбърт се срещнеха с Питър, новината стигаше и до „Чъруел“. В повечето случаи Топаз не я публикуваше. Искаше да повдигне колкото е възможно повече авторитета на приятелката си и затова се концентрираше върху статии относно сексизма на Джилбърт и грубиянските тактики на привържениците му. Определено тях ги четяха най-много. Един от дописниците й от „Сейнт Ан“ дойде същата сутрин с историята как кандидатът за секретар от листата на Джилбърт, много популярен шотландец, който следваше право, е забил трийсетсантиметров касапски нож във вратата на своята опонентка от листата на Роуина. Топаз изпадна във възторг; статията беше истински динамит. Щеше да я публикува като уводна в петъчния брой.

Единственото, което не би направила, бе да се намеси лично. Роуина я бе молила три пъти тази седмица да поговори с Питър, но Топаз винаги отказваше категорично. Знаеше какво означава този пост за приятелката й, но въпреки това не искаше да рискува приятеля си заради него.

— Виждала ли си макета за рекламната страница? — попита Рупърт, провирайки се между разнебитените им копирни машини с пълна чаша кафе. — Сигурен съм, че го оставих отгоре на бюрото си.

Топаз поклати глава, заета с мисли за касапския нож. Властите в колежа го бяха извадили от вратата на Лиза и тя се чудеше дали може да забие подобен нож на мястото му и да снима него.

— Ти си напълно безполезен, Руп — обади се Гарет Кели. — Макинзи ни дава две хиляди лири за рекламата си там.

— Добре, ще го намеря, ясно? — обеща заместник-редакторът с измъчен глас.

Рупърт бе разсеян и разпилян, но добър журналист. Топаз го съзнаваше чудесно. Дори и за колежанския вестник той успяваше да изнамери истински истории: студенти, които бяха самотни родители; преподаватели, които тормозеха студентите си. Руп първи я бе поздравил за поръчката от „Таймс“. Единствен той разбираше, че това означава повече от чека за сто и петдесет лири.

— Ето го! — извика Джейн Едуардс, редактор на очерците.

Рупърт се пресегна ловко и го сграбчи, като в същото време вдигаше телефона и разплиска кафе по цялото си бюро.

— „Чъруел“. Да. За кого да предам?

Подаде слушалката на Топаз с намигване.

— За теб е. Джефри Стивънс от „Таймс“.

Топаз грабна телефона, като преметна дългите си крака над бюрото, за да го стигне. Всички мъже в офиса мислено въздъхнаха.

— Госпожица Роси? — попита овладян глас.

— Аз съм — отвърна Топаз, стараейки се да звучи спокойно и небрежно.

Бе изпратила статията си по пощата преди два дни. Ами ако човекът не я е харесал?

— Обажда се Джефри Стивънс — чу отсреща. — Вчера получихме статията ви за студентските помощи. Питахме се дали не бихте обмислили ново предложение за нея?

Топаз помръкна. Не беше достатъчно добра за притурката за образование.

— Какво имате предвид? — попита тя.

— Смятам, че е прекалено добра, за да се публикува в обикновена притурка — каза Стивънс. — Показах я на редактора на очерците и той е съгласен с мен — искаме да я използваме в основните страници на вестника.

Топаз се облегна с ръка на бюрото за опора. Чувстваше се прекалено смаяна, за да каже нещо.

— Знам какво си мислите — продължи Стивънс, — чудите се къде бихме я сложили. И, разбира се, сте права, точно сега това е проблем. Всичко е запълнено, но ако можете да изчакате две седмици, ще я публикуваме след четиринайсет дни, в понеделник. Така става ли?

— Ще е чудесно — отвърна Топаз, като се опитваше да прикрие тържествуването си.

— Страхотно! Надявах се, че можем да разчитаме на вас. Изпратете и други неща, ако имате. Ние винаги търсим нови таланти.

— Благодаря, ще го направя — каза Топаз. — Затвори и огледа шестте лица, които я зяпаха очаквателно. — О, боже мой! — възкликна тя. — Вътре съм!

Роуина планираше предизборните си изяви с военна прецизност. Всяка реч звучеше драматично. Обличаше се винаги секси. Всеки кандидат от листата й бе получил заповедите си и всички ги спазваха. Още в началото бе разбрала кои са слабите кандидати, така че ги изключваше от събранията и ги пращаше в най-малките колежи. Просто не поемаше рискове.

Искаше да стане президент на съюза.

Отчаяно го искаше.

Би направила почти всичко, за да спечели.

И тъкмо там беше проблемът. Защото в този случай „всичко“ включваше и Питър Едуард Кенеди, приятеля на най-добрата й приятелка, силата зад трона на Джилбърт. Единственият човек, който можеше да й поднесе на сребърен поднос онова, което желаеше тя.

От първата им среща дотук Кенеди се бе отмятал насам и натам като махало. Да, ще я подкрепи. Не, бил дал думата си. Добре, Джилбърт е сексист и привърженик на елита. Ще подкрепи нейните кандидати. Е, не бил сигурен…

Роуина знаеше, че не може да остави нещата така. Колкото и да се ядосваше, колкото и да беснееше вътрешно, никога не го показваше. Ако можеше да спечели Питър Кенеди, струваше си усилията. Струваше си да се среща с него четири пъти в седмицата.

А това вече беше истинският проблем.

Роуина Гордън, ледената девица, трябваше да се бори с нещо, което бе повече от раздразнение. Нещо толкова ново, че отначало дори не го разпозна, но което бавно я завладяваше, докато накрая едва успяваше да се контролира. Бе увлечена по Питър.

Всеки ден й се налагаше да се справя с това. Той я принуждаваше да седи в стаята му и да обсъждат политиката — тема, която обикновено я очароваше. Но с Питър Кенеди установяваше, че не следи разговора. Не го слушаше, а гледаше как мърдат устните му. Квадратните, силно изразени челюсти. Гъстата му, светла коса. Добре развитите му мускули, очертани под загорялата, здрава кожа.

Питър направо я омагьосваше. Изглеждаше толкова умен, толкова мъжествен и уверен в себе си. Обикновено Роуина ненавиждаше мъжете от собствената си класа — всички бяха слабохарактерни женчовци. Джилбърт Докър — типичен пример. Но Питър Кенеди не беше такъв. Беше стопроцентов джентълмен, но освен това и много секси. Елегантен, но очевидно знаеше и как да се бие. Начетен, но също и много амбициозен атлет. Интригуваше я. Възбуждаше я.

— Какво искаш от живота? — я бе попитал той. — Кога би било достатъчно?

— Искам всичко! — бе отвърнала Роуина. — Никога не е достатъчно!

— Когато умреш, на надгробния ти камък ще напишат „Мечтателка“ — бе казал Питър и я бе погледнал с възхищение. — Напомняш ми за нещо, което е казал Хенри Форд някога: „Дали си мислиш, че можеш, или си мислиш, че не можеш — и в двата случая си прав“.

Тя цялата бе засияла от похвалата.

Знаеше, че е опасно. Знаеше, че е нередно. Топаз бе влюбена в него, за бога! Но какво да стори? Без подкрепата на Питър навярно щеше да изгуби. А провалът бе нещо, с което Роуина Гордън не можеше да се примири.

Започна да се ядосва на Топаз. Защо не искаше тя да го направи? Питър беше неин приятел. Щеше да я послуша. Ако Топаз поговореше с него, нямаше да има нужда тя да се измъчва, но не, приятелката й просто отказваше да й помогне. Това създаде първата пукнатина в отношенията им. Топаз дори не искаше да го обсъжда. „Прекалено е погълната от тъпия си вестник — ядно си помисли Роуина. — Студентски журналист на годината. Млад редактор на годината. Бъдещ сътрудник на «Таймс».“

И така Роуина влизаше и излизаше от величествените каменни сгради на „Крайст Чърч“ в стил Тюдор четири пъти седмично, защото Питър Кенеди отказваше да я освободи от хватката си. Искаше тя да го убеждава, да го придумва. Казваше на Роуина, че му харесва компанията й, че е красива, умна и пленителна и че след като той държи всички карти, тя ще трябва да му угажда.

Роуина се опитваше да убеди сама себе си, че това я дразни.

Коприна. Сатен. Искрящ шифон. Моравата на „Сейнт Хилда“ бе покрита с бални рокли. Тънки, бляскави, тесни рокли прилепваха по телата на момичетата, къси, диагонално скроени поли излагаха на показ дълги красиви прасци, а старомодните кринолинени рокли се спускаха царствено до земята и деликатните им подгъви докосваха ниско окосената трева. Единственият женски колеж, останал в „Оксфорд“, се готвеше за бала на съюза.

— Какви мислиш? — попита Топаз.

Застана в предизвикателна поза до един дъб, обвит в шипкови цветове.

— Много секси — отбеляза Роуина.

Топаз носеше къса, направо миниатюрна рокля от морскосиньо кадифе, което чудесно контрастираше с червеникаво кестенявата й коса, ясносините очи и загорялата кожа. Роклята беше с корсаж, който подчертаваше великолепните й гърди, и бе цели шест инча над коляното, като разкриваше невероятно дългите й, стегнати и добре оформени бедра. Истинска бомба — дори и възрастните портиери не можеха да престанат да я зяпат.

Роуина се опита да скрие неодобрението си — Топаз какво си мислеше, че е облякла? Изглеждаше като уличница. Това тясно парче плат едва прикриваше бельото й. Как — тя се опита да заглуши снобизма си, но безуспешно — един джентълмен като Питър Кенеди можеше да излиза с нея? Тя беше толкова безогледно нахакана!

— Смяташ ли, че е прекалено къса? А? — ухили се Топаз. — Представяш ли си какво ще направи Питър с мен, когато ме зърне в това?

Роуина се изчерви като домат.

— Ей, ей, само се шегувам — бързо добави Топаз. — Напоследък си малко скована.

— Предизборно напрежение — обади се Роуина, засрамена от себе си. Позволяваше на ревността да отрови приятелството й.

— Ти изглеждаш прекрасно — сърдечно каза Топаз. — Направо фантастично. Малко консервативно е за мен, но съм сигурна, че ще ти спечели стотици гласове. Кой може да те види тази вечер и да не гласува за теб?

Роуина бе избрала рокля, която бе наследствена ценност в семейството й — истинска копринена рокля в бледорозово от времето на Регентството. Върху корсажа с втъкани златни нишки имаше изкусно избродирани клонки пирен. Дългата й права коса се спускаше свободно над раменете й като златно покривало. Сатенените й обувки на висок ток бяха от „Шанел“. Носеше малко ветрило и елегантно портмоне. Дългите копринени ръкавици стигаха до лактите й. Дори и Пепеляшка би й завидяла.

— Благодаря — усмихна се Роуина. — Точно това е идеята.

Топаз отново я погледна, сега по-внимателно.

— Лукава си като лисица — сърдечно отбеляза тя. — Направо могат да сложат твоя снимка в речника като илюстрация на понятието „лейди“. Всичко е част от големия план, нали? Изглеждаш женствена, проповядваш феминизъм? Ще плениш жените с думите си, а мъжете с вида си.

Роуина се засмя.

— За чужденка си много схватлива.

Един портиер прекоси безупречно поддържаната морава и се доближи до тях.

— Таксито ви, госпожице Роси — каза той.

— Е, кога ще я отпечатат?

— Вчера ми казаха след две седмици — отвърна Топаз.

Таксито мина бавно по моста „Магдален“ и разкошните готически здания на колежа останаха от дясната им страна. Колежани във вечерно облекло се движеха по главната улица, но Роуина нямаше желание да върви пеша. Не че местните хора обръщаха някакво внимание. Всяка година бални рокли, вечерни костюми и пияни студенти бяха неизменна част от летния семестър.

— И ме помоли да му изпратя и други неща, каза, че винаги търсят нови таланти…

Гласът й искреше от вълнение и щастие.

— Ще го отпечатат веднага след изборите — отбеляза Роуина.

Вече се намираше толкова близо. Нетърпение и тревога свиха стомаха й на топка. Непременно трябва да спечели, непременно! Постът на президент на съюза щеше да е най-върховното й постижение досега. След завършването щеше да зареже всичко, да се потопи в света на рок музиката, да си създаде нов живот. Легенди в бизнеса като Дейвид Гефен бяха нейни идоли. Но всичко това трябваше да почака. Роуина Гордън се концентрираше изцяло върху едно нещо — това бе част от самоконтрола й. Ако ще зарязва всичко после, чудесно. Но трябваше да се оттегли като победител, а да стане президент бе най-престижната награда.

— Да — съгласи се Топаз. — И това означава, че съм на път да постигна целта си. Не мога да повярвам какво направи за мен, като накара баща си да ходатайства пред Джефри Стивънс, за да прочете работите ми. Сега може да се окаже, че ще работя за „Таймс“.

— За „Таймс“ ли? — обърка се Роуина. — Няма ли да се върнеш в Ню Йорк?

— Така смятах, но вече не — заяви Топаз. Протегна се с удоволствие. — Не и след като срещнах Питър.

Колата зави надясно при „Корнмаркет“ и продължи към сградите на съюза. Ранната привечер беше мека и топла, идеално време за бал. Билетите за събитието бяха разпродадени и студентските активисти и от двата политически лагера щяха да са там и да агитират тълпата с всички сили. Роуина откъсна мислите си от Питър Кенеди. Бяха заложени много по-важни неща.

— Джеймс! — извика Роуина. Проправи си път през бляскавата тълпа от красиви млади хора, които изпълваха фоайето, повлякла Топаз подире си. — Топаз, запознай се с моя кавалер Джеймс Уилямс. Той е кандидат за ковчежник в моята листа.

— Сякаш вече не го знам — усмихна се приятелката й, докато се здрависваше с великолепно изглеждащ второкурсник във военна униформа.

Джеймс Уилямс бе изгряваща звезда, честен, популярен и много привлекателен. Освен това учеше в „Оксфорд“ с военна стипендия, а това предизвикваше неволен респект дори и у ляво настроените студенти.

— За мен е удоволствие — каза Джеймс и стисна здраво ръката й. — „Чъруел“ става все по-добър с всяка седмица. Чувам, че сте спечелили куп награди.

— Определено умееш да предразположиш един репортер — отбеляза Топаз. — А доколкото знам — и всички останали.

— Какво е това, Уилямс? — попита строго Питър, който се появи зад гърбовете им. — Сваляш приятелката ми? Това е недопустимо, нали така?

Джеймс се ухили. Питър бе една година преди него в „Итън“.

— Кога ще постъпиш като почтен човек и ще ни подкрепиш, Кенеди? — настоя да разбере той.

— Тактичен е колкото атомна бомба — извини се Роуина.

Питър само й се усмихна и се извърна, за да целуне ръка на Топаз.

— Каква зашеметяваща рокля!…

„Почти си облякла“, довърши наум Роуина. Да гледа как Питър Кенеди направо изяжда с очи Топаз просто беше прекалено. Кипеше от завист и чувство за малоценност. Господи, Топаз изглеждаше толкова женствено закръглена, а тя — суха като клечка. Освен това Топаз сигурно беше фантастична в леглото. А тя бе объркана, невежа девственица. Как изобщо можеше да й хрумне да се съревновава с нахаканата американка със страхотно тяло? Питър се интересуваше само от политиката. Не от нея.

— И Роуина — каза той. — Дръпни се мъничко да те огледам.

Роуина отстъпи крачка назад, като усещаше тълпата зяпачи, включително и някои от поддръжниците на Джилбърт, които смаяни гледаха колко приятелски се държи с нея Питър Кенеди. Успя да се усмихне сияйно.

— Зашеметяваща си — каза Питър, сякаш след цяла вечност. — Джеймс, ти си голям късметлия.

Цялата потръпна от удоволствие. Звучеше почти искрено.

— Хайде, скъпи, те си имат работа — Топаз се усмихна.

„А и ние също, помисли си тя. В някое тъмно и усамотено кътче“.

— Разбира се — отвърна Питър и нежно стисна ръката й. Кимна на Роуина. — С вас ще трябва да се видим пак по-късно, госпожице Гордън. Взех решение.

— Ела, Роуина. Да си вземем шампанско — предложи Джеймс, за да не го притиска.

Топаз си прекарваше чудесно. Тълпата се веселеше здраво, музиката бе страхотна, храната — изобилна, и Питър бе с нея. Как да не се забавлява? Бяха посетили масажиста, видеозалата, маникюриста, гадателя и експерта по почерци, който заяви, че Питър е надежден и самоуверен, а Топаз има добро чувство за хумор.

— Чудя се защо никога не виждат нещо лошо — отбеляза тя след това.

— При теб няма какво лошо да се види — отвърна Питър.

Бяха открили групичка много пияни нейни сънародници, които безуспешно се опитаха да научат Питър да пее химна им „Звездният флаг“, бяха танцували плътно прегърнати под звуците на камерен квартет и заедно бяха пекли кестени в огъня, запален в градината.

— Открих поне един американски обичай, който ти харесва — подразни го Топаз.

— О, харесвам много американски неща — отвърна Кенеди и плъзна ръка по гърба й.

Когато я взе в прегръдките си и я целуна под светлината на огъня, тя почувства как я залива вълна от истинско щастие. През цялото време, докато се бе борила в Ню Джърси за внимание от страна на семейството си, за популярност в училище, за да постигне нещо в живота, изобщо не си бе представяла, че в колежа ще е така. Повече приятели, отколкото можеше да преброи, англичани и американци. Студентски вестник, който ръководеше сама. Най-добра приятелка, на която изцяло разчиташе. И приятел, в когото лесно можеше да се влюби човек.

— Ти си всичко на света за мен — прошепна тя, останала без дъх, когато спряха да се целуват.

Питър нежно приглади косата й.

— Невероятна си — каза той.

„Много по-невинна е, отколкото показва“, помисли си той. Изправи я на крака.

— Трябва да се връщаме вътре — предложи той. — Налага се да те оставя за няколко минути. Трябва да намеря Роуина. А и бездруго не искам да настинеш.

— Добре — съгласи се Топаз, като го гледаше влюбено.

На Питър това не му хареса. Защо трябваше да го гледа така всеотдайно? Да не й е баща, за бога.

Смях. Усмивки. Бурно аплодиране. Флиртуване. Шеги. Роуина бе минала на автопилот. Три часа подобни глупости и вече едва намираше сили да увери поредната дебелана от горните курсове колко забележително изглежда в яркочервено памучно кадифе, но въпреки това го правеше. Човек трябваше да дава личен пример, нали така? Всички момичета от листата й правеха същото. Роуина не се притесняваше за мъжете. На тях поне не им се налагаше да стоят на високи токчета.

— Донесох ти една „Маргарита“ — каза Крис Джонсън, като сбута няколко първокурсници, за да се добере до нея.

Крис бе кандидатът й за библиотекар — умен, приятен, забавен тип с невероятна кестенява коса, с която приличаше на младия Алберт Айнщайн.

— Спасяваш ми живота — благодари му тя, като отпи освежителна глътка. — Как върви долу?

— О, доста добре — кимна той. — Хората ни наливат двойни порции във всяка чаша, която предлагат.

Роуина се засмя. Раздаването на огромни количества безплатен алкохол бе изпитан метод да се харесаш на гласоподавателите.

— Не плащам аз — казаха и двамата с Крис едновременно и се засмяха.

— Хубаво е да се качиш горе при масажиста — предложи тя. — Има цял куп беззащитни гласоподаватели, наредени на опашка.

— Веднага — съгласи се той.

Роуина бавно изпи питието си, доволна от кратката почивка, и приглади нежната коприна на роклята си. Невероятно, но бе успяла да я опази от скъсване в блъсканицата, бог знаеше как. Много обичаше тази рокля, бе се предавала в семейството й поколения наред и искаше да види и дъщеря си облечена с нея за бал някой ден. По-добре така, отколкото да се появи полугола като Топаз.

— Роуина — повика я Питър Кенеди.

Тя се извърна и го видя до една колона, увита в златни гирлянди и бръшлян, загледан в нея. Беше се облегнал небрежно на стената, а черното му сако изглеждаше леко омачкано след прегръдките с Топаз отвън.

— Здравей, Питър — каза тя и се изчерви силно. — Забавляваш ли се?

Той кимна разсеяно.

— Питах се дали можеш да ми отделиш пет минути? — попита той.

„Господи, колко е красива!“, помисли си Питър. Привлекателна по коренно различен от Топаз начин. Роуина изглеждаше толкова явно притеснена, изчервяваше се винаги когато го видеше, опитваше се да избегне срещите им. Усети познатото потръпване в слабините си. Роуина Гордън беше предизвикателство, много по-голямо, отколкото най-добрата й приятелка. Девица. И много вярна на Топаз, или поне така се говореше.

Тя се бореше със себе си.

Искаше го.

— Разбира се — отвърна тя.

Огледа се и видя, че голямата зала е изпълнена до краен предел от гостите на бала.

— Можем да идем в кабинета на ръководството — предложи тя и му кимна да я последва.

Зави по коридора и застана пред нещо, което приличаше на килер под стълбището, после набра кода на секретната ключалка. Кабинетът на библиотекаря, ковчежника и секретаря на съюза представляваше малко помещение, затворено за посетители. Единственото място, където можеха да останат насаме.

Питър затвори вратата зад себе си и подсвирна тихичко.

— Пещерата на Али Баба — каза той.

Роуина поклати глава.

— Едва ли. Дори не се отоплява. Няколко компютъра, папки и забравени кутии нискоалкохолна бира не могат да се сравняват с безмерните съкровища.

Не смееше да го погледне в лице. Изведнъж се бяха оказали изолирани от целия шум и блъсканица и тя стоеше сама с него. Гаджето на най-добрата й приятелка.

„Как можеш да бъдеш с Топаз Роси! — ядосано си помисли Роуина. Толкова си различен от нея!“.

— Каза, че си взел решение — напомни му тя с най-хладния си тон.

— Точно така — потвърди Питър. Приближи се до нея и тя усещаше слабото ухание на парфюма му. — Убеди ме. Не мога да агитирам явно за теб, но ще оттегля подкрепата си за Джилбърт. Утре ще му го съобщя.

Роуина усети как я обзема невероятно облекчение. Току-що й бе подарил изборната победа. Джилбърт Докър нямаше и нищожен шанс без подкрепата на Питър Кенеди. Беше бездарен, надут и му липсваше всякаква организация. Имаше намерение да го докаже на дебата по темата за феминизма следващата седмица.

— Не знам как да ти се отплатя — каза тя, грейнала от щастие.

Питър пристъпи към нея.

— Аз знам — обади се той.

Наведе се напред и я целуна леко по устните.

Само след секунда Роуина се отдръпна. Но бе закъсняла с цяла секунда. Кенеди вече бе усетил как меките й устни го посрещат и как зърната на гърдите й настръхват, опрени до ризата му — усещаше ги през роклята й — както и издайническия блясък в очите й и накъсаното й дишане. Желанието пламна в него. Топаз Роси бе умела и пламенна любовница, но плахостта и неувереността на Роуина бяха съвсем друго нещо. Искаше да я има. Да я научи на секс. Никога не бе отнемал девствеността на някое момиче. Тази мисъл го възбуди почти до полуда.

— Какво правиш! — изсъска Роуина. — Ами Топаз?

Той едва не каза: „Какво за нея?“, но се спря.

— Знам, чувствам се толкова виновен — призна Питър, докато я разсъбличаше с поглед. Ето. Изчервяваше се от глава до пети. Колко сладко! — Топаз е чудесно момиче и аз съм привързан към нея, но… Не мога да пренебрегна чувствата си към теб.

— Топаз ми е приятелка — настоя Роуина. — И това е всичко.

Господи, колко го желаеше!

— Така или иначе няма да останем заедно задълго — уверено продължи Кенеди. — Знаеш го. Тя е американка, иска от живота съвсем различни неща от мен. Разбрах го едва когато започнах да се срещам и разговарям с теб. Ние сме еднакви, Роуина. Може да имаме шанс заедно. Нека да говоря с Топаз и да й обясня всичко.

— Не, не! — извика Роуина.

Едва можеше да си поеме въздух. Да чуе Питър да произнася онова, което сама си бе повтаряла толкова пъти… това направо я съсипваше.

— Просто ме остави на мира. Не мога повече да разговарям с теб — тя рязко отвори вратата и избяга, а очите й преливаха от сълзи.

Питър Кенеди я проследи с поглед.

„Не остава много“, помисли си той.

Четвърта глава

В залата витаеше напрежение.

Роуина седеше на скамейките за опозицията, а красивото й лице бе замръзнало като камък. Изглеждаше, сякаш внимателно слуша несвързаната реч на Джилбърт Докър, който защитаваше тезата си с абсурдни аргументи.

В момента той се шегуваше с това как абсолютно невинните комплименти на мъжете началници към подчинените им служителки били нелепо преиначавани от войнстващи феминисти. На пръв поглед думите му не се приемаха зле: голяма група пияни играчи на ръгби от горните курсове, както и гребците от „Ориъл“ аплодираха шумно всеки сексистки намек. Пискливият глас на Джилбърт изтъняваше все повече от удоволствие, а лицето му бе запотено и зачервено от жегата. Роуина забеляза, че всички останали са леко подразнени от него.

Докосна с тънката си ръка слепоочието си в опит да прогони гаденето и усещането за замаяност. „Защо тъкмо на мен? — помисли си тя. — Защо сега?“.

Крис Джонсън, който като най-високопоставен от настоящия комитет седеше на мястото на секретаря, докато Джилбърт говореше, погледна през залата към водача на своята листа. Чувстваше се много притеснен. Залата бе претъпкана до пръсване от студенти, скупчени по скамейките, седнали един до друг на пода и препълнили галериите горе. Беше сряда; изборите щяха да се проведат следващата седмица в петък. Президентският дебат и предизборните речи на кандидатите обикновено се провеждаха вечерта преди изборния ден, но точно тогава се очакваше да държи реч принцеса Виктория, престолонаследница на шведския трон. Необичайният ден правеше дебата още по-решителен за тяхната кампания; „Оксфорд“ щеше да има повече от седмица, за да разсъждава над днешното представяне.

А Роуина Гордън бе истинска звезда. Великолепен оратор. Можеше да разкъса на парчета Джилбърт Докър в деветдесет и девет от сто случая. Всъщност голяма част от събраната тълпа присъстваха само за да станат свидетели на кървавата баня.

„О, наистина ще има кървава баня, мрачно си помисли Крис. Но кръвта може и да не е на Джилбърт“.

Роуина изглеждаше зашеметяващо. В това отношение нямаше никакъв проблем. Носеше вечерна рокля, купена от майка й, с голи рамене, от намачкано червено кадифе, истински оригинал на Баленсиага, която подчертаваше идеално оформените й малки гърди и тъничка талия, а после се спускаше до пода в пищни малиненочервени дипли. Наситеният цвят открояваше блестящата й коса, а ясните й зелени очи гледаха строго и искряха.

„Искрят прекалено силно“, помисли си Крис. Момичетата, които я гледаха завистливо, и мъжете, които я опипваха с погледи, не я бяха видели както той тази сутрин: косата й — мокра от пот, кожата — бледа и лъщяща. Бяха извикали лекар: на сутринта преди президентския дебат Роуина Гордън имаше четиридесет и един градуса температура и в никакъв случай не биваше да става от леглото. Като неин приятел, Крис се опита да я разубеди, но веднага щом лекарят си тръгна, тя стана, стигна с препъване до банята и изгълта десет хапчета „Нурофен“.

— Не си струва, за бога! — бе казал Крис ужасен. — Ще се довършиш.

Трепереща от треската, Роуина го погледна.

— Не, няма — отвърна тя с равен глас. — Ще довърша Джилбърт.

Откъм галерията Питър Кенеди внимателно наблюдаваше Роуина.

„Нещо не е наред, размишляваше той. Усещам, че не е“.

Помисли си колко забавно би било да я утешава за загубата на президентския пост. Дамите просто трябваше да се научат, че не бива да лапват по-голям залък, отколкото могат да глътнат. Отново я погледна, без да разбира какво точно има, но сега вече бе уверен, че всичко ще се нареди за Джилбърт.

Притежаваше хищническия инстинкт да надушва слабостта.

Топаз Роси наистина се стараеше да се съсредоточи върху дебата, но не успяваше. Роуина изглеждаше страхотно и щеше да спечели. А ако без да иска, изтърси нещо не на място или случайно пропусне шанса си да разбие на пух и прах Джилбърт, петъчният брой на „Чъруел“ щеше да го довърши.

Роуина се опитваше да събере мислите си, които се рееха в замъгления й мозък. Подръпна червения копринен шал, който обвиваше раменете й. „Стегни се, момиче, стегни се!“ Знаеше, че хапчетата са я замаяли силно.

Усмихна се на приятеля си Ричард Блак, кандидат за поста ковчежник, който седеше точно насреща й. Той й се усмихна несигурно, но неистово размахваше ръце пред гърдите си.

Роуина повдигна вежда. „Какво се опитваш да кажеш?“.

Ричард продължи да жестикулира. Накрая, тъй като не можеше да разбере сигналите му, тя сви рамене и обърна презрителен поглед към Докър.

Джилбърт седна на мястото си сред учтиви ръкопляскания и приветствени викове на групичката от „Ориъл“.

Президентът Джак Харкорт се изправи, за да представи Роуина.

— Бих искал да благодаря на секретаря за тази реч. А сега за мен е удоволствие…

— О, боже, не! — промълви Крис.

— … да поканя Роуина Гордън от „Крайст Чърч“, библиотекар…

И други вече бяха забелязали. Из залата се разнесоха шушукания и смях.

— … да дойде и да защити своята теза.

Роуина успя да се усмихне ослепително, изправи се и се запъти към трибуната.

За миг всички млъкнаха слисани. После залата избухна от гръмогласни викове на одобрение и най-оглушителните ръкопляскания, които Роуина някога бе чувала. Тя се усмихна озадачена. Дори и Гари Линекер не бе посрещнат от толкова ентусиазирана публика. Студентите крещяха, усмихваха се, тропаха с крака. Тя отново се усмихна. Явно всички бяха полудели.

После забеляза самодоволно ухиления Джилбърт и смаяното изражение по лицето на Крис. „О, боже!“, каза си тя.

Сведе поглед и времето сякаш спря, а после потече бавно като петмез.

Роклята й без презрамки се бе смъкнала; корсажът бе увиснал безполезен около кръста й. Стоеше полугола до катедрата и излагаше на показ гърдите си пред цялата зала.

Уплашена, че може да припадне, Роуина сграбчи шала си и го издърпа пред гърдите си, като се вкопчи в него, сякаш от това зависеше животът й. Подвикванията вече се бяха превърнали в гръмогласен смях; хиляда човека ръкопляскаха и подсвиркваха. Всички от нейната листа направо искаха да потънат в земята. Да загубят изборите по такъв начин…

В галерията Топаз, изтръгната от бленуването си, заплака от шок и състрадание.

Питър Кенеди просто не бе на себе си. Тези невероятни малки гърди, изложени на показ, го бяха възбудили направо болезнено.

Роуина стоеше като истукан посред бурята, парализирана като заек под блесналите фарове на някоя кола. Усети как в очите й напират горещи сълзи, гърлото й се стяга, бе готова да повърне. Никога нямаше да го преживее, докато учи в „Оксфорд“.

Виковете не спираха.

„Защо не млъкнат? — крещеше наум Роуина. — Какво чакат?“. И тогава разбра. Чакаха тя неизбежно да избухне в сълзи и да побегне от залата.

Погледна към Джилбърт Докър, който й отправи тържествуваща усмивка, изпълнена с чиста злоба. Нещо вътре в нея сякаш се прекърши и си дойде на мястото. Все още стиснала шала си с лявата ръка, тя вдигна дясната, за да призове към тишина и изненадващо аудиторията млъкна.

Роуина изчака, докато настана пълна тишина, и тогава се усмихна.

— Е, господин президент — каза тя с висок и ясен глас, — от станалото току-що може да се извади само една поука: че опонентите ни трябва много да внимават.

Тя пристъпи крачка напред. Всички погледи бяха приковани в нея.

— Внимавайте — продължи тя, като драматично се обърна към Джилбърт, който още се хилеше. — Защото за нас, от тази страна на залата, никоя жертва не е прекалено драстична, никое унижение не е прекалено голямо, за да спечелим тези избори — и тя се засмя.

Залата отново се взриви, но този път аплодисментите бяха различни. Когато хората осъзнаха колко смело е постъпила току-що, те започнаха да стават от местата си и изведнъж се оказа, че я аплодират прави. Но Роуина още не беше свършила. Все така загърната в шала си, тя издърпа нагоре корсажа със свободната си ръка и го задържа нагоре. После остави шала да се свлече надолу.

— Господин президент — високо каза тя, — ако, имайки предвид ужасната реч, която почитаемият секретар изнесе преди малко, не противоречи на принципите му да помогне на една жена, бих помолила господин Докър да ми помогне с ципа. Изглежда, имам малък проблем с него.

И тя веднага се обърна и предложи гърба си на безпомощния Джилбърт, който стана и закопча роклята на съперницата си, позеленял от гняв.

Крис, Топаз и Ник сложиха началото на нов изблик от приветствени викове.

Докато дебатът приключи, вече бе посред нощ и над градините на съюза се сипеше проливен дъжд. Студентите излизаха на улицата и хукваха обратно към колежите си или квартирите си или се опитваха да се наблъскат в тясното барче за последни поръчки. Начинаещи агитатори от комитета на секретариата стояха навън под открито небе и разгорещено спореха дали Роуина го е направила нарочно. След това тя бе изнесла вълнуваща, страстна реч и бе спечелила гласуването с огромна разлика.

— Въпреки това ние ще спечелим тъпите избори — избълва Джилбърт Докър в лицето на Крис Джонсън, докато излизаше.

Крис само се изсмя. Вече бе имал удоволствието да откаже на кандидата за ковчежник от лагера на Джилбърт, който доста патетично бе опитал да мине на другата страна.

Топаз излетя от залата, подвиквайки, целуна Роуина и хукна в противоположната посока.

— Ей, къде отиваш? — извика тя след нея.

— В „Чъруел“ — отвърна й Топаз. — Направо нямам търпение да седна пред компютъра, още откакто ти си седна на мястото! Каква история само, момиче!

— Добре, щом казваш — извика след нея Роуина.

Това наистина беше страхотна история и Топаз беше толкова погълната от нея, че не забеляза как Питър се скова, когато го прегърна възторжено.

Обхваната от еуфория, Роуина приемаше поздравления и като съвестен кандидат се ръкуваше с всички близо час и половина, преди да се измъкне и да се върне в малката си стая на улица „Мъртън“, не забелязвайки проливния дъжд.

В редакцията на „Чъруел“ Топаз светна лампите и включи компютъра си, след което се зае да изпробва различни заглавия. Всички бяха в стила на жълтата преса: „Нека най-добрите гърди победят“, „Гордън Бенет!“, „Съкровища на показ!“. Топаз се засмя на глас. Може би все пак бе време да скъса с традицията в крайна сметка! Напечата огромно заглавие: „ЕДНИ ГЪРДИ НАПРЕД“, и запали цигара. „Сигурно си мислите, че сте видели всичко, пишеше Топаз, до миналия четвъртък и сензационната реч на Роуина Гордън, 85-55-85 (очевидно)“.

Около нея празните стаи на редакцията на вестника бяха тихи и пусти, тишината се нарушаваше само от лекото бръмчене на компютъра и собственото й дишане. Позволи си за миг да си представи колко различно щеше да е всичко след година, когато би могла да работи за истински вестник в Лондон.

Усети как я обзема задоволство. Роуина щеше да стане президент на съюза. Тя щеше да стане журналист — и то в „Таймс“. На всичкото отгоре, и може би, само може би, госпожа Кенеди също.

Питър наруга здравата Джилбърт.

— Не съм виновен — хленчеше той за стотен път.

— Виж какво — сряза го Кенеди, изгубил търпение, — просто се прибирай у дома, ясно ли е, Докър? Сега аз ще уредя всичко.

— Не можеш да направиш нищо — жално простена Джилбърт, но после забеляза изражението по лицето на Питър и размисли.

Питър тръгна към улица „Мъртън“. Всемогъщи боже, защо трябваше винаги да върши всичко сам?

Роуина седеше в кабинета си, отпиваше от чашата слаб чай и гледаше как огънят припуква в камината. Беше й удобно и топло в дебелия хавлиен халат за баня, полуизсъхналата й руса коса се стелеше чиста и лъскава по раменете й. Летният дъжд ромолеше на фона на черното небе, през ручейчетата по прозореца можеше да зърне замъглените, размити, блещукащи звезди.

Бе прекалено развълнувана, за да заспи.

Погледна избелялата статия за Дейвид Гефен, закачена над леглото й. Когато стане президент, ще може да го покани да изнесе лекция тук… Все още си фантазираше какво ще му каже при запознаването им, когато на вратата се позвъни.

— Влизай, съкровище — извика тя на Топаз.

— Това е по-топъл прием от този, на който се надявах — отбеляза Питър Кенеди, приведе се леко и влезе в стаята.

Роуина скочи от стола и пристегна още по-здраво халата около талията си.

— Какво правиш тук?

— Ти ме покани, нали така? — спокойно отвърна Питър, затвори вратата зад гърба си и й предложи цигара. Тя отказа, той сви рамене и сам запали. — Добра реч, ако мога да отбележа. Много смело от твоя страна да продължиш.

— Благодаря — отвърна Роуина и леко се отпусна. Въпреки всичко се радваше да го види. Питър не бе идвал при нея след онази целувка на бала на съюза преди седмица. „На кого не се доверявам? — запита се сама Роуина. — На него или на себе си?“.

— Трябваше или да го направя, или да се откажа от всичко, а нищо не може да ме принуди към това. В крайна сметка съм задължена пред останалите кандидати в листата си.

Той дръпна силно от цигарата.

— Нищо не може да те накара да се откажеш?

— Нищо — заяви Роуина, отново нащрек. В този университет имаше само две причини за човек като Кенеди да дойде в стаята й по това време: секс или политика. А той все още се срещаше с най-добрата й приятелка, така че не можеше да е първото. — Кажи ми какво мога да направя за теб, Питър.

— Искам да оттеглиш кандидатурата си от изборите.

Роуина се облегна назад и отпи глътка чай. Беше изненадана, но не и шокирана. По пътя си нагоре по стълбичката бе виждала прекалено много подобни неща — предателство, нерешителност, отмятане към другата страна, така че сега не бе неподготвена. В много от случаите ставаше дума за действия в последния момент. За миг се запита дали Топаз знае за това, после отхвърли идеята: Топаз беше най-близката й приятелка. Това бе удар — тъкмо когато си мислеше, че всичко й е в кърпа вързано, но не чак толкова сериозен. Съмняваше се, че дори и Питър Кенеди би могъл да спаси Джилбърт сега, не и след тазвечерния триумф.

— Опасявам се, че нямам никакво намерение да правя подобно нещо — хладно отсече тя. — Смятах, че подкрепяш мен, Питър.

— Значи си сбъркала — също толкова студено отвърна той.

— Топаз знае ли, че си тук? — попита Роуина.

Сърцето й биеше оглушително. Защо бе дошъл Питър? Защо отново сменяше позицията си? Защото му бе отказала?

Погледна красивото му лице, мускулестото тяло, златистата коса, мокра от дъжда. Не искаше той да й се сърди. Искаше да я харесва.

— Не мога да се отметна от думата, която съм дал на Джилбърт — ядно отвърна Питър. — Защо не можеш да го разбереш? Защо ме караш да се чувствам по този начин?

— Ти и на мен ми даде дума — напомни му Роуина.

Изглеждаше толкова ядосан, виновен и объркан. Знаеше, че той се бори със себе си, за да си изясни своите мотиви, за да постъпи правилно. Почувства се глупаво поласкана заради това, че чувствата му към нея го объркваха така. Вътре в нея се зароди болезнено желание.

— Знам — каза Кенеди. Сапфирените му очи я пронизваха. — Изобщо не биваше да го казвам. Не можах да се сдържа.

За втори път тази вечер Роуина усети как времето забавя хода си. Няколко секунди не каза нищо и двамата останаха заслушани в пращенето на огъня в камината и бурята, която набираше сила отвън, докато вятърът стенеше над покривите на старите сгради.

Накрая тя попита:

— Какво искаш да кажеш?

Сърцето се блъскаше в гърдите й, устата й пресъхна, докато очакваше отговора му.

Питър се пресегна и нежно я погали по бузата.

— Прекрасно знаеш какво имам предвид — каза той. — Кажи ми, че бъркам. Че нямаш чувства към мен. Че не мислиш за мен. Че никога няма да съм за теб нещо повече от приятеля на най-добрата ти приятелка.

Победена от желанието си, Роуина замълча. Докосването му изпращаше нежна, изгаряща тръпка между краката й.

— Кажи ми поне едно от тези неща — продължи той, — и ще си тръгна.

Само за миг Роуина си спомни думите на Топаз за това колко много значи Питър за нея. Как би останала в Англия заради него.

После отново погледна красивото му, аристократично лице, стегнатото, мъжествено тяло, забеляза начина, по който я гледаше, и изпъди тази мисъл от главата си.

— Не — отвърна тя. — Не си сбъркал.

Пета глава

Привидно животът си вървеше нормално.

В навечерието на изборите Роуина бе организирана и съсредоточена както винаги: съставяше списъци на колежите, организираше тайни курсове на коли, които да доведат подкрепящи ги гласове от други краища на града, планираше речите и деловите партита и следеше и останалите кандидати от листата й да правят същото. Питър определено щеше да остане на страната на Джилбърт и затова трябваше да положат двойно повече усилия. Изборът щеше да е оспорван.

Туристите, които изпълваха улиците на Оксфорд и това лято, както винаги, щяха да останат удивени, ако можеха да прозрат какво се крие зад колелата, разветите академични тоги, кулите и острите върхове на сградите, зад пикниците с шампанско: мръсна и ожесточена борба за власт, която би била достойна за предизборната кампания за Конгреса. Възпитаниците на частните училища щяха да се борят за своето и събраните под флага на Роуина непривилегировани кандидати не можеха да си позволят да ги подценяват.

И те имаха своите съюзници, разбира се. Например „Чъруел“ ги бе подкрепял през целия семестър. Имаха подкрепата на своите колежи. На тяхна страна бяха студентите, които редовно присъстваха на дебатите. И всеки, който бе чул за представянето на Роуина на дебата.

Но за противниковата страна заслугите нямаха значение. Това беше социалистическа идея. Джилбърт искаше да стане президент, значи така трябваше да бъде. Да се подкрепи старото училище. Полкът на баща му. Светските приеми на майка му. Всички стари, традиционни ценности, които са били сигурни преди петдесет години, а в края на осемдесетте не значеха абсолютно нищо — освен за останалите без наследство младежи, които обичаха да се преструват, че това не е така.

Бяха проведени разговори на подходящите места. Клубът „Гридайрън“. „При Винсънт“, където спортистите със сини униформи и съответстващо синя кръв обичаха да се напиват с отличен портвайн. „Обществото Дизраели“. И всички по-стари, традиционни колежи, които независимо от отправяните към външния свят послания, предпочитаха нещата да останат точно такива, каквито винаги са били — „Ориъл“, „Линкълн“, „Джийзъс“, „Балиол“, „Куинс“ и особено „Тринити“. Само „Крайст Чърч“ оставаше настрани. Роуина бе една от тях.

А това всъщност най-много амбицираше момчетата. Че Роуина ги предизвиква. Дъщерята на Чарлс Гордън, завършила „Сейнт Мери“ в Аскът, би трябвало да знае как стоят нещата. Джилбърт и Питър биха могли да й уредят президентския пост следващия семестър. Но въпреки това тя настояваше да се бори с тях. И сама да си избира хората.

Очевидно беше, че Гордън се отрича от всичко. Мотаеше се с онази нахакана американка от самото си идване. Говореше на всеослушание, че иска да влезе в музикалния бизнес, представете си.

Беше феминистка.

Беше предателка.

Щяха да й дадат добър урок.

Ако Джилбърт Докър можеше да надникне под маската на хладнокръвие, което Роуина демонстрираше пред „Оксфорд“, навярно щеше да си отдъхне малко. В момента, при цялата организация, тайни заговори и използване на връзки, които той имаше, неуморната работа на опонентите му все пак ги извеждаше начело и повечето хора смятаха Роуина за най-сигурния им коз.

Те не знаеха онова, което бе известно само на Питър Кенеди.

Роуина Гордън не можеше да се контролира.

Дъхът й секна. Дланите на Питър се преместиха от бедрата към зърната на гърдите й, галейки кожата й с леко като перо докосване, което знаеше, че я възбужда най-силно. Вече беше влажна между краката. Харесваше й да го усеща в себе си, докато членът му проникваше все по-дълбоко до сърцевината на удоволствието й. Нежният му ритъм не секваше, не я оставяше на мира, предизвикваше леки сладостни тръпки на оргазъм, разтърсващ стомаха й, а после и друг само няколко минути по-късно — движения, достатъчни само за една-две контракции, които я държаха превъзбудена и не й даваха да достигне до върховния край.

— Не е толкова зле, нали? — подразни я Питър. — Да спиш с врага?

— Аз съм Мата Хари — успя да прошепне Роуина. — Използвам те.

Той само се засмя гърлено и самоуверено и й отговори с леко и точно премерено завъртане на таза, галейки тялото й отвътре, като остави ответната й реакция да говори сама за себе си.

Роуина изстена от удоволствие. Толкова близо до оргазма, тя забравяше всички други емоции, които изпълваха съзнанието й винаги когато Питър идваше при нея. Вината. Ревността, защото той продължаваше да се среща с Топаз. Срамът от това, че не може да го зареже. И горчиво-сладката радост от това, че го вижда отново.

Всеки път Роуина си казваше, че е за последно.

Никога не беше.

Тя просто не можеше да се мери с него. Изолирана в девическо училище, девственица, леко надменна спрямо момчетата, Роуина никога не бе попадала на някой, който така да въздейства на тялото й, както Питър. Беше скована, решителна, резервирана, горда. Топаз Роси бе първата й наистина близка приятелка в живота. Заради това приятелство тя се бе опитала да прикрие чувствата си. Дори бе отблъснала Питър на бала.

Но това не се оказа достатъчно. Желанието й бе прекалено силно.

Отдръпна се от Топаз, отказвайки да признае пред себе си какво прави. В крайна сметка имаше хиляди оправдания. Топаз съвсем не бе подходяща за Питър. Бе прекалено нахакана. Чужденка. Прекалено бедна. А тя самата беше идеална за него: от същата страна, същия произход, същата класа. Кенеди бе джентълмен, тя — лейди. Предразсъдъци, с които се бе борила през целия си живот и които винаги бе презирала — сега започна да ги използва като аргументи, за да убеди сама себе си в онова, в което искаше да вярва. Започна да се държи студено и дистанцирано, когато Топаз се опитваше да поговори с нея. Казваше си, че приятелството им е грешка от самото начало.

— Направи го пак — каза Роуина напрегнато. Зърната й пулсираха от удоволствие. — Отново. Сега.

— Страхотна си! — прошепна Питър възбудено.

Вярно беше. Тя бе истински талант в секса. Начинът, по който потръпваше под докосването му, го възбуждаше. Откликваше на всяка дребна милувка, на всеки страстен поглед, на всяко докосване на пръстите му.

Дори и онзи първи път бе стигнала до оргазъм.

Студената, надменна Роуина Гордън.

Кенеди се ухили самодоволно, докато потъваше дълбоко в нея. Животът бе пълен с изненади.

Топаз Роси вървеше по Броуд Стрийт към „Крайст Чърч“. Имаше добро настроение. За разлика от англичаните, които приемаха Оксфорд за даденост, красотата на града винаги я очароваше. В сравнение с Ню Джърси това тук все едно е друга планета, помисли си тя, загледана през портите от ковано желязо, закрилящи безукорните градини на „Тринити“, към великолепните бюстове на римски императори, наредени в кръг около входа на театър „Шелдониън“.

Няколко от преподавателите минаха покрай нея на колелата си, дългите им черни роби се издуваха зад тях на път към „Блекуел“, най-добрата книжарница в университета. Тя се усмихна, питайки се дали те щяха да си изберат някой рядък научен текст или пълен със секс розов роман. Едно от нещата, които Топаз най-много харесваше на следването си тук, бе, че спокойно можеше да е вярно всяко от двете.

Зави към главния вход на „Хертфорд“ и хвърли поглед към двора на „Бодлиън“, най-голямата библиотека в Оксфорд и една от най-богатите в света. Понякога минаваше покрай нея само заради красотата на сградата, но оттам не можеха да се изнасят книги навън, затова не я използваше често. Беше модерно момиче. Предпочиташе да учи в стаята си, където можеше да си направи кафе и да слуша Арета Франклин.

Две момичета, които искаха да пишат за „Чъруел“, й махнаха за поздрав. Понякога публикуваше дописките им в страниците за изкуство, където отразяваха някои от новите студентски театрални постановки.

— Как върви репортажът? — попита тя.

— Добре — отговори по-младата. — Изглежда, няколко от търсачите на таланти за „Уест Енд“ са били сред публиката снощи. Искам да интервюирам Мери Джексън, тъй като тя е режисьор.

— Има предвид, че иска роля в следващата постановка — обади се приятелката й засмяна.

Другото момиче я блъсна с лакът.

— Стига ние да си получим историята — отвърна им Топаз, която се чувстваше много по-зряла от тях.

Точно сега не бе в настроение да помрачава деня на никого. Канеше се да изненада Питър, нямаше търпение да го види. Животът изглеждаше прекрасен.

Двете момичета й махнаха и отминаха.

Топаз отметна буйните червени къдрици от лицето си, наслаждавайки се на приятелската атмосфера в момента. За някои американци бе трудно тук. Тъй като не разбираха суховатия английски хумор, те напускаха „Оксфорд“ убедени, че местните хора мразят страстно всички чужденци и най-вече американците. Тя знаеше, че не е така.

„Или може би просто заради Роуина не мога да видя недостатъците им“, помисли си тя.

Или пък заради Питър.

Кожата й все още пареше, където той я бе докосвал същата сутрин. Откъдето бе облизвал шампанското. „Поздравителен подарък, бе казал той, за това, че си довършила втората си статия за национален вестник“.

А статията наистина стана добра. Щеше да я изпрати веднага след публикуването на първата, след изборите. Роуина щеше да е във възторг, само малко да се успокои и да спре да се притеснява. Напоследък се държеше странно.

Топаз спря за миг в края на площад „Ориъл“, на задния вход към колежа на Питър, мислейки си за статията си, за любовника и за приятелката си, наслаждавайки се на приятното вълнение. На меката топлина на слънчевите лъчи, които галеха голата й шия. Чувстваше се така, сякаш се къпе в чисто удоволствие.

Роуина отново усети стягането в гърдите си. Сякаш не можеше да диша, определено не можеше да заплаче. Това вероятно бе инстинктивна реакция, за да запази самоконтрол.

— Трябва да спрем — мрачно каза тя. — Не биваше да го правя.

Питър й предложи цигара, но тя поклати глава.

— Но го направи — изтъкна той.

Усети как го обзема чувството за власт. За това, че всеки път успяваше да надделее над скрупулите й, над съвестта й. Ласкаеше го мисълта, че може да прави секс и с Топаз Роси, и с Роуина Гордън в един и същи ден.

Не че Роуина го знаеше, разбира се. Но знаеше, че все още се среща с приятелката й. А това имаше значение.

— И преди съм ти казвал, че трябва да се разделя с Топаз деликатно — продължи той. — Смятах, че и двамата сме съгласни с това.

Роуина остана мълчалива, загледана в стената. Срамът, болката и неукротимото желание се смесваха в душата й.

— Какво има? Заради изборите ли е? — настоя Питър. — Знаеш какво е мнението ми. Трябва да остана верен на думата си. Онова, което е между нас, няма нищо общо с политиката.

Тя поклати глава отрицателно. И двамата осъзнаваха, че сексът е страхотен, защото са опоненти. Това засилваше тръпката.

— Ами думата ти към Топаз?

— И ти каза вчера, че е за последен път — жестоко й напомни той.

Роуина се изчерви. Вярно беше. И отново се беше предала — отчасти заради силния си копнеж по него, отчасти заради това, че той не я оставяше на мира. Бе се изкачил по водосточната тръба до прозореца й, бе изпратил две дузини червени рози и бутилка отлежало шампанско. Бе седял до нея на всяко хранене в столовата. Чакаше я в къщичката на портиера, когато тя слизаше да вземе сутрешната си поща. Бе неумолим като брониран танк и романтичен като лорд Байрон. Чувстваше направо облекчение да се предаде в ръцете му, да му позволи да направи онова, за което сама копнееше.

„И двамата сме в един и същи колеж, помисли си Роуина. Не мога да избягам от него“. На глас тя каза:

— Наистина го мислех. Не става дума за това, че нараняваме Топаз. А за това, че ти отказваш да зарежеш, която и да било от двете ни.

Искаше й се да заплаче.

— Ти си тази, която искам — внимателно изрече Питър, доловил нова нотка в тона й. Взе я в обятията си.

Въпреки волята си, Роуина се почувства прекалено слаба, за да се противопостави. Искаше й се той да я приласкае. Да й каже, че я обича, че всичко ще се оправи.

— Топаз е най-добрата ми приятелка — каза тя.

Усети срамът да я обзема с нова сила. Как можеше да каже подобно нещо? Беше й се присмивала, презирала, държала се бе високомерно и какво ли още не. И всичко само защото Топаз бе извършила непростимото. Беше се оставила да я предадат. И Роуина усещаше как потъва в омразата, която виновникът изпитва към жертвата си.

Питър се загледа в сексапилното, гъвкаво тяло, сковано в ръцете му. В здраво стиснатите й пълни устни, които упорито го отблъскваха.

Никой от двамата не забеляза как вратата се отвори. Никой не разбра, че ги наблюдават.

— За какво говориш? — каза той. — Ти самата ми каза, че всичко е лудост. Някаква си провинциалистка от Ню Джърси и момиче като теб. Тя дори не пожела да ти помогне с мен, забрави ли? Ясно си спомням как снощи ми каза, че ще прекратиш отношенията си с нея след изборите. Все пак тя е главен редактор на „Чъруел“.

Докосна леко бузата й.

— Не обвинявай Топаз Роси за онова, което чувстваш към мен. За теб тя няма значение. Не се опитвай да се скриеш зад това. Дължиш ми нещо повече.

— Какво да скрия? — прошепна Роуина.

Уханието му, близостта му. Искаше да се вкопчи в него. Не искаше да го пуска.

— Фактът, че не ме обичаш — каза Питър.

— Не е вярно.

Последва пауза, докато той усети как сексуалното й желание отново се разгаря.

— Покажи ми — нареди той и Роуина с лека въздишка на капитулация вдигна устни към него.

Застанала до вратата, Топаз усети, че очите й са пълни със сълзи, така че едва виждаше. Примигна и те се търкулнаха по бузите й. Съвсем тихо, тя се отдалечи по коридора.

Никой от двамата не я забеляза.

Редакцията на „Чъруел“ беше претъпкана. Беше сряда, денят, в който се срещаха да обсъдят окончателните промени в броя. Трябваше да приготвят всичко до четвъртък следобед и същата вечер го отпечатваха. Настроението бе ведро — смесица от нетърпение, вълнение и оплаквания от работата. Броят на вестника за седмата седмица от семестъра щеше да е доста дебел. Имаше спортни новини от състезанията по гребане, клюки от различните балове в колежите, голям брой обяви, съвети за финалните изпити на горките студенти трета и четвърта година и — разбира се — изборите на съюза. И това, без да се броят очерците: студентските помощи, компютрите и градските бездомници. Стаята бе изпълнена с хора. Струваше си да си сътрудник на такъв добър вестник, да го добавиш към автобиографията си. Откакто Топаз Роси стоеше начело, всички го четяха. „Шокирайте и удивете приятелите си!“. Тук работеха бъдещите медийни магнати. Бяха готови да поемат пътя си.

Всички присъстващи спряха с приказките, когато Топаз и Себастиан влязоха заедно. Редакторите имаха такова въздействие: с тях човек можеше да се посмее, мотивираха хората си да работят с удоволствие, но когато направят забележка, просто млъкваш. Топаз никога не се примиряваше с второкласни статии, фотографии или дизайн.

Или се справяш както трябва, или си вън.

— Добре — обади се Топаз.

Беше облечена много секси — къса черна тениска с дълбоко деколте, която подчертаваше великолепните й гърди и разголваше плоския й корем, и черни джинси с ниска талия, плътно прилепващи по дупето й. Червената й коса бе вдигната на свободен кок високо на тила, а няколко непокорни кичури се спускаха край слепоочията й. Макар и много нетипично за нея, днес бе сложила и грим: лек руж на високите си скули, нежно кафяви сенки за очи и подканващо розово червило. Дълги обици висяха от ушите й и се поклащаха с всяко движение на главата. Ясните й сини очи блестяха от решителност.

Половината от мъжете в стаята не знаеха накъде да погледнат.

— Тази седмица има една голяма промяна — обяви Топаз. Италиано-американският й акцент се усещаше по-силно от всякога. — Роджър Уолпол, опасявам се, че засяга теб.

Роджър, седнал на един от удобните черни столове, вдигна очи към нея.

— Какво има? — попита той. — Не си харесала статията?

Бе написал водещата статия за заговор от страна на студентския съюз да се вдигне цената на алкохола, което предизвикваше загриженост у всеки колежанин в града, че даже беше причина и за лична трагедия. Щеше да стане страхотно заглавие.

— Не, великолепна е, както винаги — усмихна се Топаз. — Ще я публикуваме на първа страница. Но ще има нова уводна статия. Аз съм я написала.

Из стаята се разнесе учудено мърморене.

— За какво? — попита някой.

Топаз замълча за по-голям ефект, наслаждавайки се на нажежената до бяло ярост, на изгарящото удоволствие от малкото отмъщение.

— За кандидатурата на Роуина Гордън за поста президент на съюза.

Стаята направо избухна, всички задаваха въпроси в един глас.

— Мислех, че двете сте приятелки — каза Фил Грийн.

Топаз сви рамене.

— Историята си е история.

— Какво ще кажеш?

— Че съм открила, че Роуина възнамерява да изневери на кандидатите от собствената си листа, че няма да търси гласове за друг, освен за себе си. Цялото шоу с роклята й на дебата е било нарочно замислено с цел реклама. Че тя е съчинила историята с ножа във вратата на Джоан, само за да оклевети Джилбърт.

— Вярно ли е? — шокирано попита Роджър.

Топаз го погледна право в очите.

— До последната дума.

— Каква кучка само — обади се Джейн. — Но ние излизаме в петък сутринта. В деня на изборите.

Последва нов взрив от възбудени обсъждания, когато всички разбраха какво означава това.

— Ще бъде съсипана! — извика някой.

Топаз изчака да утихнат малко, после ги изгледа спокойно. Всички погледи бяха вперени в нея.

— Това е целта — заяви тя.

Роуина Гордън се чувстваше добре за пръв път от седмици. Наистина го бе направила — бе казала на Питър Кенеди да върви по дяволите, и то напълно сериозно. Той й прати цветя на обяд, тя отказа да ги приеме. Затвори му телефона три пъти. Когато се появи на вратата й, го заплаши, че ще извика портиера, ако не си тръгне.

Беше лудост, казваше си тя, но отмина.

Разбира се, за малко да не успее. След онази целувка същата сутрин навярно бе само на косъм от това да си легне пак с него. Нямаше представа какво й даде сили да се отдръпне. Да го отблъсне. Да го изгони и наистина да го накара да си тръгне.

Разресваше дългата си руса коса, застанала пред огледалото на стената в хладната си спалня. Копринената ласка на меките кичури по гърба й бе истинска наслада за сетивата. Тя се дръпна и направи пирует, възхищавайки се на собственото си отражение в огледалото — на стройното дългокрако тяло, на бледорозовите зърна на малките си стегнати гърди. Винаги бе завиждала на Топаз за разкошната й фигура, но тази вечер реши, че е доволна от тялото си. Щеше да изглежда много добре в креслото на президента.

На вратата се потропа силно.

— Кой е? — попита Роуина и се пресегна за копринения си халат.

Макар стаите й да не изглеждаха съвсем като луксозната квартира на Питър, с присъщото си безразличие по отношение на парите, Чарлс Гордън се бе погрижил те да са прилично обзаведени.

— Топаз — чу отговор отвън.

Роуина усети как я полазват тръпки от страх. За малко не бе извикала: „Разкарай се, Питър!“.

— Ей сега идвам — обади се тя, докато връзваше косата си. Усети, че се изчервява. Дали трябваше да признае на Топаз, запита се тя и само след миг се отказа от идеята. Така само щеше да успокои собствената си съвест за сметка на щастието на приятелката си.

Пое си дълбоко въздух и отвори вратата.

Топаз влезе в познатата й стая съвсем спокойно. Бе репетирала тази среща безброй пъти наум, така че сега да действа бавно и да каже всичко, което трябва. Не искаше да пропусне нищо заради разгорещяването си.

Роуина, тази студена, подла английска кучка, изглеждаше безупречно както обикновено. Топаз огледа халата й, като забеляза колко скъпа е зелената коприна. Много от нещата в тази стая са скъпи, предположи тя. Пухената завивка. Бутилката вино на нощното шкафче. Мекото кожено палто на Роуина, окачено на гърба на вратата.

Неща, които бяха прекалено добри за една провинциалистка от Ню Джърси, нали така?

Топаз мина покрай Роуина и я погледна с най-дълбоко презрение.

Роуина почувства как сърцето се качва в гърлото й. Беше виждала Топаз да се държи така само няколко пъти досега. Когато един от журналистите от „старата гвардия“ на „Чъруел“ я бе нарекъл „янки имигрантка“ и се бе опитал да свали от печат някои от ранните й статии. Това бе една от причините да хареса Топаз.

— Трябва да знаеш нещо за италиано-американците — му бе казала Топаз пред Роуина. — Винаги отмъщаваме за обидата.

Два месеца по-късно човекът си бе подал оставката във вестника. Топаз никога не пожела да й каже какво е станало, а и Роуина не попита. Просто беше знак към всички: „Аз съм такава, каквато съм. Не се подигравайте с мен“.

Сега имаше същия израз на лицето.

— Ти знаеш — промълви Роуина.

— Да, знам — отвърна Топаз. — И моля те, не ме обиждай с извиненията си.

Роуина не можеше да я погледне. Срамът й бе прекалено силен.

— Днес го напуснах — каза тя накрая.

— Така ли? — попита Топаз. Изведнъж й се доплака. Двойното предателство отново я порази със силата на ритник в стомаха. Приятелката й. Любовникът й. Дали й се бяха присмивали заедно, запита се тя. — Не ми изглеждаше така, когато те видях в прегръдките му тази сутрин.

Роуина се отпусна тежко на леглото.

— Мога да ти обясня — каза тя.

Топаз поклати глава.

— Всичко свърши, Роуина — заяви тя. Очите й изглеждаха неумолими. — Донесох ти копие от уводната статия на утрешния брой на „Чъруел“. Реших, че може да искаш да я видиш предварително.

С треперещи ръце дъщерята на Чарлс Гордън взе статията, която щеше да заличи три години усърдна работа. Която щеше да й отнеме последната желана награда, преди да се оттегли от обществото. Да я заклейми като предателка и лъжкиня пред целия университет.

Мълчаливо прочете написаното. Когато се обърна към Топаз, кръвта се бе отдръпнала от лицето й.

— Ако отпечаташ това — каза тя, — ще се обадя на баща си и ще го накарам да говори с Джефри Стивънс. Статията ти никога няма да види бял свят — изправи се, скована и надменна. — Обещавам ти.

— Мислих за това — отвърна дъщерята на Джино Роси. Лицето й се разкриви от гняв. — Струва си, за да те видя как се сгромолясваш и гърчиш.

Тя замълча, търсейки точните думи.

— Разбираш ли, Питър не е важен — каза тя. — Той е едно нищо. Беше добър в леглото, чаровен, скоро щях да разбера какъв е всъщност. Ти си важната, Роуина. Защото аз ти бях приятелка. Защото си вярвахме една на друга.

Наведе се по-близо до нея.

— Аз ти обещавам нещо — натърти тя. — Обещавам ти, че това е само началото. Когато откриеш какво искаш наистина да правиш — в музикалния бизнес или където и да е — аз ще те чакам. Където и да идеш. И ще си отмъстя. Заклевам се.

— Чудесна реч — хладно заяви Роуина.

Топаз се обърна, застанала до вратата, и двете момичета впериха поглед една в друга с искрена омраза.

— Никога не ти се е налагало да се бориш за нещо, нали? Животът е като някакъв тенис мач за теб, така ли?

Тя кимна с глава към статията от „Чъруел“, разгъната на леглото. Заглавието с осемсантиметрови черни печатни букви гласеше: „СРАМОТА, РОУИНА!“.

— Петнайсет на нула — каза Топаз и затръшна вратата.

Втора част
Съперници

Шеста глава

Изискаността беше първото нещо, с което се раздели.

— Ти искаш да наемеш това място? Сигурно се шегуваш — заяви третият хазаин, когато Роуина поиска да види неговата боксониера. Той огледа преценяващо бежовото й вълнено палто, костюма й марка „Армани“, луксозните й обувки. Присви очи. — Само ме мотаеш. Защо точно ти искаш да живееш в Сохо?

— Това е единственото, което мога да си позволя — отвърна Роуина.

Щеше й се човекът да отстъпи малко назад; дъхът му вонеше на чесън и къри. Опита се да се усмихне, да го предразположи, за да й даде под наем стаята. В първите две хазаите само я бяха погледнали и бяха затръшнали вратата под носа й.

Вече почваше да се отчайва. Парите в личната й сметка се стопяваха, не можеше да си намери никаква работа в музикалния бизнес, а родителите й я бяха отрязали без пукнат грош, докато не се съгласи да се откаже от идеята да работи в сферата на музиката. Роуина им бе отказала категорично. Когато завърши, бе решила да покори света. Нямаше начин да се върне в Шотландия с подвита опашка, да се извини и да обещае да стане послушна.

— Да бе — каза хазаинът. Огледа я похотливо. — Значи сме в играта, а, скъпа?

— Моля? — сепна се тя.

Той й намигна.

— О, не ме гледай така. Няма да кажа на никого, щом не искаш. Петдесет и пет предплата и плащане в брой в началото на месеца, в аванс.

За миг тя не разбра.

— Давате ми го под наем?

— Със сигурност нямам намерение да го дам даром — каза мъжът и протегна потната си длан.

Роуина бързо отвори чантичката си и му подаде банкнотите. Вече се беше научила да не предлага чек.

— Ако има някакви проблеми, хич не ме търси — каза човекът, отново я изгледа похотливо и се измъкна тромаво от стаята.

Тя се огледа продължително в замъгленото огледало на стената. Проститутка от висока класа? Тя?

После пак се погледна. Очертаващи фигурата й дрехи. Безупречен грим. Добре подстригана лъскава коса, спускаща се по гърба.

Беше прав. Не се вписваше в стила на Сохо.

На следващия ден Роуина занесе всичките си маркови дрехи до магазин за втора употреба и ги продаде. Също и брошките си, часовника „Патек Филип“ и златното си колие — и даже се насили да се пазари за цената. Жената качи първоначалната си цена с трийсет процента. Роуина знаеше, че въпреки това все още си е пладнешки обир, но се почувства като победителка. Учеше се.

Инвестира в чифт прилични джинси, няколко чифта боти, маратонки и черно кожено яке. Тениските бяха евтини, а от пазарите си купи шарени индийски шалове. През деня кръстосваше Лондон в търсене на работа. Вечер се упражняваше в готвене — за нея бе истинско предизвикателство, че не може да си позволи готовата храна на „Маркс и Спенсър“ — и ходеше из всички евтини барове, където свиреха рок музика на живо и където успяваше да влезе безплатно.

Когато по-късно се обърнеше назад към онзи първи месец, Роуина се питаше как изобщо го е преживяла. С всичките си романтични представи за това как се опълчва на родителите си и живее в бедност, докато намери работата на мечтите си! Как така изобщо не бе и помислила какво всъщност означава „бедност“? Да ти е студено, да гладуваш и непрекъснато да внимаваш за всяко пени — Роуина Гордън, която даже не бе сравнявала цената на две червила през цялото си следване в колежа. И защо представата за това как смело крачи по улиците и тропа на всяка срещната врата никога не бе включвала и ужасното чувство за провал, което я обземаше след всяка отказана нископлатена работа?

На два или три пъти едва не се отказа. В края на краищата не се налагаше да живее така. Имаше добро образование и отлични оценки. Би могла да стане адвокат, да започне работа в консултантска фирма — най-различни високоплатени и уважавани професии, където добрата диплома от „Оксфорд“ означаваше нещо. Получаваше отказ след отказ само защото искаше да влезе в звукозаписния бизнес, където дипломата се оказваше недостатък, а не предимство и никой не даваше пет пари за хобита като езда и ски.

Но в задушните малки клубчета, претъпкани с рокери и фенове на рок музиката, наситени с миризлив пушек от сценичните ефекти и под звуците на стереоуредбата, която гърмеше с песните на „Гънс енд Роузис“, Роуина Гордън за пръв път вкуси от свободата. Приеха я в тези среди. Запозна се с барманите и с някои от редовните посетители и те я приеха такава, каквато е. Без въпроси. Без да я съдят. Още едно хлапе на двайсет и една години, което обича музика.

А музиката беше наистина важна за нея.

Роуина постепенно опозна всички свирещи групи. Повечето бяха уморени подражатели — бледи подобия на бляскавите момчета от Лос Анджелис или на металягите от Ню Йорк. Но понякога, само понякога, чуваше и някоя група, която наистина я развълнуваше. А заради това си струваше всичко.

Надменната, студена Роуина Гордън изненадваше сама себе си.

Не можеше да понесе мисълта да се откаже от мечтата си.

Една вечер влезе в „Аркадия“, в „Камдън Таун“, и завари мястото почти безлюдно.

— Какво става? — попита тя, като се приближи до Ричард, барман и неин приятел, който си приказваше с някакъв възрастен човек с дебело дълго палто. — Да не би „Блу Планет“ да са отказали да свирят?

Той кимна.

— Няма нищо, и без това много ги надценяват — тя сви рамене и седна на едно от високите столчета до бара. — Може ли един „Джак Даниълс“ и диетично пепси, моля?

Ричард й поднесе напитката и скришом погледна към човека, с когото бе разговарял.

— Чух, че „Музика Рекърдс“ току-що са подписали договор с тях за двеста хиляди.

Роуина се засмя.

— Нищо чудно. „Музика“ не може да различи рок банда от улична банда.

Възрастният мъж се изкашля.

— Защо говориш така, госпожичке? — попита той с отчетлив американски акцент.

Тя се изчерви.

— Вие да не сте техният мениджър? Съжалявам.

— Не, не съм им мениджър — отвърна той. — Но ще платя питието ти, ако ми кажеш какво не им е наред.

— Трябва да послушате Роуина — обади се Ричард. — Тя ходи на всеки концерт в града. И във всеки клуб също.

— Богаташко момиче, а? — попита възрастният човек.

Роуина се изсмя.

— Съвсем не. Не плащам за нищо. Приятели ме пускат безплатно. Знаете как става.

— Да, знам как става — иронично каза той, като се опитваше да си припомни какво е било да се мотае из джаз клубовете в Ню Йорк преди години.

Тя отпи глътка от чашата си. Приятелите й от „Оксфорд“ не биха я познали: седеше без грим, чувстваше се съвсем удобно и свободно в изтъркани джинси и изглеждаше дори по-млада, отколкото беше в действителност. Бе отслабнала, понатрупала мускули и връзваше косата си на обикновена конска опашка. Изглеждаше страхотно.

— Искате да знаете защо сделката е била неизгодна за „Музика Рекърдс“? — нахакано попита тя. — Добре. Ще ви кажа.

Десет минути по-късно, с блеснали от оживление очи, тя все още говореше за всички онези евтини и неангажирани групи.

— Стига, стига — засмя се Ричард, като сложи ръка на рамото й. — Стана му ясно.

— Не, всичко е наред — каза възрастният човек. — С какво се занимаваш, когато не се биеш за място на първия ред, госпожичке?

Тя сви рамене.

— С нищо. Искам да работя за някоя звукозаписна компания, но не мога да получа работа. Но още се опитвам. Кой пита?

Под погледа на ухиления Ричард американецът извади от протрития си портфейл визитка с позлатени ръбчета.

— Казвам се Джошуа Оберман — представи се той. — Знаеш ли кой съм?

Роуина усети как пламва като домат от глава до пети. Джош Оберман бе истинска легенда в музикалната индустрия. Освен това президент на „Музика Рекърдс ЮК“.

— Да, сър — каза тя.

— Казах, че името ми е Джошуа. Не се превземай. Просто се яви в моя отдел „Личен състав“ утре в десет сутринта. Наета си на работа — добави той за всеки случай и стана.

— Като каква? — попита смаяно Роуина.

— Търсач на таланти, разбира се — рязко отвърна Оберман. — Ти как мислиш?

Първият ден, в който Роуина мина през вратите на „Музика Рекърдс“ като техен служител, бе един от най-щастливите в живота й. Стигаше й само един поглед към футуристичното фоайе с мебели от черна кожа и полиран хром, с младите красиви секретарки, които влизаха и излизаха от приемната с тениски и нахакано поведение, с монтираните на стената телевизионни екрани, от които звучаха музикални клипове, за да разбере, че е открила призванието си.

Нищо не можеше да помрачи настроението й. Нито навъсената, мрачна жена в „Личен състав“, която попълни формуляр с личните й данни и настоя да позвъни в кабинета на президента, за да получи потвърждение, че Роуина не си измисля; нито фактът, че останалите търсачи на таланти в отдела отказваха дори да се престорят на дружелюбни към новата си конкурентка, когато я развеждаха наоколо; нито дори миниатюрната кабинка, която щеше да е неин офис, или пък символичната сума, която щеше да получава, а това означаваше, че ще трябва да остане в мизерната си квартира.

Роуина бе готова да пролива кръв и пот за „Музика Рекърдс“. Те й бяха дали шанс.

— Здрасти! Добре дошла в екипа — каза Матю Стивънсън без никакъв ентусиазъм. — Сядай.

Махна й да седне в огромен фотьойл с тапицерия от бежова кожа, стоящ в ъгъла на просторния кабинет. Слънцето струеше през прозорците с изглед към Темза и осветяваше модерната стереоуредба и окачените в рамки на стената златни и платинени дискове.

— Аз съм шеф на „ИР“, или „Изпълнители и репертоар“ — каза с въздишка Стивънсън.

Беше дебел, плешив ветеран в бизнеса, с крив нос и обичаше сам да избира своите търсачи на таланти. Но Оберман получаваше онова, което искаше, а той явно бе харесал момичето.

Стивънсън бе виждал това и по-рано: някое хлапе впечатляваше Джош на концерт или му пишеше вълнуващо писмо и Оберман, винаги нащрек да открие новия Дейвид Гефен, го вземаше на работа в отдел „Маркетинг“ или „Международни връзки“, и никой не можеше да направи нищо по въпроса. Обикновено изкарваха няколко месеца, може би дори година, а после изгубваха интерес и напускаха или ги уволняваха след приличен срок. Със сигурност знаеше, че и с това момиче ще стане така. Но какво можеше да направи? Старецът беше капризен.

— Това означава, че се опитваме да подпишем договор с талантливи групи, а после им помагаме да си създадат репертоар, тоест песни. Преди означаваше да им избираме песни, на които да направят кавъри, но сега предимно помагаме на групата да си намери добър продуцент. Ясно ли е всичко?

Роуина кимна енергично. Тя знаеше всичко това от друга гледна точка, разбира се, но не искаше да изглежда прекалено самоуверена.

— Работата ти — продължи шефът й — е да слушаш касетите, които разни ентусиасти ни изпращат, да им изпратиш писмен отказ по пощата и вечер да излизаш и да търсиш групи.

— Ами ако някой изпрати добър запис?

— Ако са добри, свирят на живо. Някой ги е чувал. Имат си мениджър. Ясно?

Тя кръстоса крака. Не искаше да дразни новия си шеф, но не можеше да се въздържи.

— Тогава защо изобщо си правим труд да ги прослушваме?

— Ако случайно се окаже, че греша — отвърна Стивънсън с неприятна усмивка и протегна лепкава длан. — Добре дошла в музикалния бизнес.

Не грешеше. След три дни на Роуина й стана пределно ясно. Всяка сутрин секретарката, която тя делеше с четирима други от отдела, домъкваше огромна торба с касети в кабинката й и оставяше Роуина да ги зяпа смаяно. Отначало, тъй като искаше да е справедлива към всички, тя слушаше половината от всяка касета. Когато откри, че едната торба е заменена от две, двете стават три, а тя изобщо не напредва с планината от работа, се ограничи до една песен. Накрая Джак Райх, който работеше в съседната кабинка, се смили над безнадеждния й оптимизъм.

— Виж, Роуина — каза той, като дръпна слушалките от ушите й. — Трийсет секунди, ясно? Трийсет секунди. Имаш да прослушаш стотици записи от тези нещастници, куп писмена работа и всички онези групи, които са достатъчно сериозни, че да свирят на живо. Деветдесет процента от тези банди, за които си водиш бележки, досега вече са се разделили.

Грабна касетата, която тя прослушваше, и я вдигна пред очите си.

— Виждаш ли датата на това? Септември. Отпреди пет месеца. Толкова време отнема да стигнем до непотърсените записи.

— Трийсет секунди? — повтори тя.

— Трийсет секунди — настоя Джак — е много щедро.

Не се шегуваше. Роуина постепенно се разочароваше от музикантите. Нямаше и представа колко много лоша музика е възможно да се създаде, докато не почна да търси група, която е достатъчно добра, за да се инвестира в нея. Дните й бяха запълнени от касета след касета пълен боклук — хората носеха касети, на които се бяха записали как пеят под съпровод на караоке. Нощите й бяха заети от дълги, изморителни пътувания из страната, за да наблюдава поредица посредствени изпълнители и абсолютно некадърни рок банди. Опозна всеки мухлясал мрачен клуб от Оксфорд до Тръро и като най-младия търсач на таланти в екипа никога не я допускаха близо до по-обещаващите изпълнители.

Трудно можеше да намери приятели в работата. Джак Райх се отнасяше мило с нея, но той бе мениджър в „ИР“ с три подписани договора и винаги бе зает. Другите й колеги, всички мъже и по-млади от нея, изобщо не я забелязваха. Секретарките ясно даваха да се разбере, че предпочитат да флиртуват с момчетата, отколкото да печатат нейната документация, а Матю Стивънсън се отбиваше в офиса й всяка седмица според Роуина като някакъв лешояд, изгарящ от нетърпение да я уволни.

„Откри ли вече нещо?“, подсмихваше се иронично той и тя трябваше да му отговори: „Не, още не“.

Господи, наистина й се искаше да го направи! Направо й се късаше сърцето! Ето я нея — рок фен, пристрастена към музиката, а сега и търсач на таланти за голяма компания, молеща се от все сърце да бъде впечатлена. И виждаше или чуваше стотици групи всеки месец, всички молещи я да се впечатли от тях.

Но не можеше. Не можеше да го направи. Нямаше отговор за Матю, защото всичко, което прослушваше, се оказваше толкова ужасно, всяка песен — толкова посредствена.

Продължаваше усърдно, чувствайки се все по-изолирана и потисната. Навярно трябваше да зареже всичко и да стане адвокат. Навярно във Великобритания напълно липсваха таланти. Навярно нямаше какво да се открие. И тогава се натъкна на „Атомик Мас“.

Седма глава

Топаз се чувстваше нещастна. Не трябваше да става така, казваше си тя за хиляден път, докато се примъкваше по-близо до скарата за печене на открито на улицата, замръзнала до мозъка на костите си. На света нямаше нищо по-студено от зимата в Ню Йорк, а Топаз Роси усещаше цялата й сила.

Загледа се към отсрещната страна на улицата над пушеците от минаващите коли, които пълзяха в кишата, към облицования в мрамор небостъргач на Пето авеню, откъдето Дейвид Ливайн упорито отказваше да излезе. Упоритост, повтаряше си Топаз, упоритостта е деветдесет и девет процента от онова, което е необходимо на добрия репортер. Вярно, можеше да се отбие в „Рокфелер Плаза“ и да си вземе чаша горещ шоколад с малко уиски и топла шоколадова поничка. Но ако го направеше, а само господ знаеше колко й се иска, беше сто процента сигурна, че Ливайн ще избере точно този момент да се появи и тя ще изгуби шанса си за интервю с най-нашумялата филмова звезда на планетата. А също и работата си.

Топаз пъхна ръце в джобовете на прилепналите си черни джинси, скроени така, че да излагат на показ всяка извивка на великолепно закръгленото й дупе. Може и да се чувстваше напълно скапана, но изглеждаше страхотно, макар ушите й да бяха толкова премръзнали, че имаха цвета на червилото й. Продавачът на печени кестени разбърка отново въглените на скарата си с надеждата, че ще са достатъчно горещи да накарат тази страхотна мацка да остане още малко наблизо. А може би, ако наистина му излезеше късметът, тя отново щеше да потропа с крака, за да се стопли, защото, когато правеше така, гърдите й леко се полюшваха под кашмиреното сако и му даваха да зърне за миг рая на земята. Зачуди се не за пръв път кого ли чака. Ако чакаше някой мъж, то той беше невероятен късметлия.

Мислите й се върнаха отново на повода да е тук. Дори и противна задача в този студ бе далеч по-добре от нищо. Представи си как само преди три месеца, стиснала тъничка кожена папка с прилежно подредени нейни статии в „Чъруел“ и препоръчителни писма от преподавателите й, бе обикаляла редакциите на списания в Ню Йорк, докато краката й станаха целите в мазоли. Навсякъде се повтаряше едно и също.

— Съжалявам, нямаме нищо за вас.

— Наистина трябва да имаш някакъв опит, за да пишеш за „Ню Йоркър“, хлапе. Съжалявам, че трябва аз да ти го кажа.

— Нямаме свободни места сега.

— Той е зает.

— Тя е заета.

— Все още е зает.

— Какво е това? Носиш ми статии от училище? Ние сме национална издателска компания, госпожице Роси. Ако сама не разбирате, че това не е достатъчно добро за нас и без да ви го казвам, значи не ставате за журналист — заяви Нейтън Роузън доста любезно.

Топаз имаше чувството, че стомахът й е пълен с олово. Беше шестото й интервю за деня.

— Веднъж ми поръчаха да напиша статия за студентските помощи от лондонския „Таймс“ — промърмори нещастно тя.

Роузън се оживи.

— Е, това е различно. Бих искал да видя статията, носите ли я със себе си?

Тя поклати глава.

— Не я публикуваха.

Той я изгледа скептично.

„Роуина Гордън, надявам се да се пържиш в най-горещия кръг на ада“, помисли си Топаз, внезапно пронизана от изгарящ гняв. Бутна назад стола си.

— Господин Роузън, очевидно не съм подходяща за „Уестлайф“. Благодаря, че ме приехте. Няма да ви губя повече време.

— Хей, хей, почакай — меко каза той. — Не съм казал да си ходиш. Един от младшите сътрудници в развлекателния отдел е болен този месец. Ще копираш, набираш, ще правиш кафе, ще печаташ… доста черна работа, но е начин да почнеш тук. Искаш ли работата?

„Не, не я искам! — изкрещя наум Топаз. — Аз съм най-интелигентната жена, която е стъпвала в проклетия ти забутан офис и никой няма право да ме взема за глупачка!“

Това беше единственото предложение, направено й след повече от сто интервюта.

— Какво е заплащането?

— Мизерно — отвърна Нейтън Роузън.

— Приемам — каза Топаз.

През следващите две седмици тя сякаш живееше само на адреналин, заменяйки по-обичайните човешки горива като храна и сън с напрегнатата атмосфера на офиса. Отслабна и се научи да гълта кафето си, докато тича от художествения отдел към информационния с шест различни копия в ръка. Печаташе статии, поправяше печатни грешки, залепяше снимки на макетите, проверяваше факти в журналистически разследвания. Правеше кафе, печаташе писма, копираше статии и се мразеше. Предлагаше текст под снимките и идеи на журналистите и усещаше, че дава своя принос. Опитваше се да впечатли всички.

Първата събота, в която не работеше, спа целия ден.

Учеше се бързо, защото имаше набито око и инстинкт да разбира хората. Джейсън Ричмънд пишеше за най-странната храна в Ню Йорк. Топаз бе виждала да продават шоколадова пица на Западна 44 улица. Джоузи Саймънс се оплакваше на висок глас, че никой няма какво ново да й каже за рокендрола, и Топаз й предложи да интервюира портиера на „СБГБ“. Художественият редактор Джош Стайн не можеше да побере дългото заглавие на страницата. „Защо не го сложиш по диагонал — обади се Топаз. — Напиши статията около него“.

— Трябва ми заглавие за тази статия! — изрева Нейтън Роузън откъм отдел „Очерци“, заглушавайки непрестанното бръмчене на телефоните, гласовете и компютрите.

— За какво е? — попита Елиз Делука, заместник-редактор в отдела.

— Съвременното изкуство в музея „Метрополитън“… Хенри Кравис смята да дари национална колекция от американски авангардни творби — това е водещата статия за следващата седмица — извика Роузън. — Най-горещата новина, откакто Дж. П. Гети се зае с рисуване.

— „Съвременни шедьоври“ — обади се Елиз.

— „Галерия «Тейт» идва в Ню Йорк“.

— „Ню Йорк, Нови картини“.

— „Модерният Кравис“.

— Всички тези не струват. За нищо не стават! — изрева Роузън. — Искам да чуя поне едно свястно заглавие, по дяволите!

— Какво ще кажете за „Върхове в изкуството“? — промърмори Топаз, докато минаваше покрай бюрото му, нарамила куп фотокопия.

Роузън я погледна.

— Добро е. Ще го използвам — тихо каза той.

Следобед Роузън спря пред бюрото й, където тя набираше на компютъра жестоко орязаната рецензия за пиеса на някакъв начинаещ журналист.

— Виж дали ще можеш да направиш нещо с това, Роси — каза той, стараейки се да не се зазяпва в прекрасния, стегнат млад бюст точно под носа му. — Имам две страници в бизнес секцията за сладоледа на „Хайген-Дац“ и колко добре се продава в Европа, четиристотин процента растеж за година — такива неща.

— Не съм изненадана — каза Топаз, спомняйки си кафенето на „Хайген-Дац“ на „Корнмаркет“, пълно с колежани дори през декември.

— Да, това е чудесен пример за бизнес репортаж, но само — толкоз — бизнес. Искам вътре да се усеща сладоледът, да напомни на хората за вкуса на „Хайген-Дац“. Защото асоциациите правят цифрите много по-интересни. Затова.

Подаде й лист със статията, озаглавена „Хайген-Дац с рекорден растеж в пазара на леките закуски“. Беше страница и три четвърти плътен текст, а в горния ляв ъгъл на втория лист имаше снимка на канта сладолед с ром и стафиди.

— Трябва ми страхотен текст под тази снимка — каза Роузън.

— Добре. Дайте ми само секунда — отвърна Топаз.

Вече бе измислила текста, хрумна й в мига, в който й бе обяснил статията, но й се искаше още няколко мига да се наслади на присъствието на Нейтън Роузън до бюрото й. Всеки младши сътрудник би бил поласкан главният редактор да застане пред бюрото му. Фактът, че той изглежда страхотно, нямаше нищо общо.

— Не бързай — нетърпеливо се обади Роузън.

— Ами… — бавно подхвана Топаз — … какво ще кажете да сложим: „Хайген-Дац“: не просто сладолед, а направо греховна наслада.

— Би ли го повторила? — попита Нейтън Роузън, чудейки се дали е чул добре.

— „Не просто сладолед, а истинска греховна наслада“ — повтори тя.

Нейтън се съсредоточи. Изречението изглеждаше идеално.

— Добре. Нека чуя и още няколко предложения. И непременно се отбий в кабинета ми, когато си тръгваш днес.

— Както кажеш, шефе — усмихна се Топаз.

„На път съм“, помисли си тя.

— Няма да чуете по-добър текст от този! — извика тя след него.

Редакцията на „Уестлайф“ беше поутихнала към осем вечерта; все още имаше неколцина прегърбени над бюрата си журналисти, лица, осветени от примигващите монитори, които вероятно щяха да останат да се потят над статиите си до един или два сутринта. Топаз чу звъненето на телефон в художествения отдел, жуженето на факса в информационния отдел. Но като цяло мястото бе опустяло. Почувства се леко замаяна от вълнение, когато погледна към кабинета на главния редактор, залят от златна светлина. Чувстваше се изтощена след поредния тежък ден; работата я изцеждаше.

„По-добре първо да се погледна в огледалото“, каза си Топаз и свърна към дамската тоалетна. Мястото едва ли бе най-луксозното на света, но поне имаше в изобилие от онова, което сега й трябваше най-много — светлина и огледала.

Погледна отражението си и сложи малко фон дьо тен върху тъмните сенки под очите си. Доста добре. Черната й туника „Дона Карън“ подчертаваше големия й бюст, модерните чехли на висок ток правеха прасците й по-тънки, няколко дълги червени къдрици бяха изскочили от прибраната й назад коса, но това бе хубаво — изглеждаха секси, а и така личеше, че е работила досега.

„Да, аз съм работещо момиче. Ще получа повишение“, каза на отражението си Топаз, после пое дълбоко въздух, излезе от тоалетната и тръгна през стаята към кабинета на Нейтън Роузън.

Той я гледаше как приближава. Вълнуваше го по най-различни начини. В ежедневен план тя свободно предлагаше всякакви подобрения за списанието и сякаш предаваше от енергията си на всички служители. С ума си усещаше истинската радост на страстно влюбен в пресата човек, който е разпознал сродна душа; виждаше в нея себе си като по-млад — истински журналистически талант и невероятна дързост, породени от страстната любов към историята и начина на представянето й. Тя щеше да стигне до върха и той щеше да е неин наставник. Но в чисто физически план — по дяволите! — определено имаше чувства, които никак не бяха бащински и упорито отказваха да си идат.

Наблюдаваше как се движат мускулите на стегнатото й дупе под дрехите й, докато прекосява помещението, как се поклащат гърдите й, как отчетливо потропват краката й… Усещаше онова предателско потръпване в слабините си… Господи, как само се движеше! Истинска поезия, същинска симфония за женската красота.

„Престани! Веднага! — смъмри се самичък Роузън. — Тя е на двайсет и една, аз съм на трийсет и девет. Бих могъл да съм й баща“.

Топаз почука и влезе усмихната.

„Господи, колко е привлекателна!“, помисли си Роузън.

— Седни — студено каза той.

Тя седна.

— Имаш някои добри идеи, Топаз — каза той, привеждайки се напред. — Наистина добри. И знам, че го осъзнаваш. Освен това знам, че разбираш как вършиш далеч повече работа от тази, която е в длъжностната ти характеристика, и заслужаваш увеличение на заплатата и повишение.

Топаз енергично кимна. „Това е. Успях. Ще ме направи репортер“.

— Е, ще получиш увеличение на заплатата — каза Роузън. — Но няма да те направя репортер. Можеш да забравиш за това. Тук си едва от месец. Имаш още пет месеца, преди дори да разгледам тази възможност. И не искам никакви разправии в офиса — всички асистентки и така ревнуват от теб и мога още сега да ти кажа, че някои от младшите репортери се чувстват застрашени.

— Какво? — попита Топаз невярващо.

— Трябва да изработиш полагаемия се стаж и толкоз. Съжалявам, ако не ти харесва. Това е всичко. Поздравления за увеличението на заплатата — безцеремонно заяви Нейтън и се върна към досието на бюрото си, за да покаже, че е приключил с нея.

За миг настана тишина, докато Топаз кипеше от гняв. Но само за миг.

— По дяволите правилата! И ти върви по дяволите! — ядно извика тя. — Значи това е, така ли? Шест месеца печатане от седем сутринта до осем вечерта, за да могат другите секретарки да се чувстват добре! Как можеш да си седиш там и да ми казваш, че талантът не означава нищо, че трябва да си изработя стажа? Страх те е от младшите репортери ли? Ще ти кажа защо се чувстват застрашени — защото всеки ден им доказвам, че мога да върша тяхната работа, и то по-добре. Ти на практика го каза сам. Кой е редакторът тук? Ти или те?

— Аз съм! — изрева Роузън вбесен и скочи от стола си. — Аз, а не ти! И никога не го забравяй!

Отново седна на мястото си, ужасно ядосан.

— Чуй ме, Роси — каза той. — Късметлийка си, че няма да те уволня незабавно за начина, по който ми говореше преди малко — Топаз пребледня. — Ръководя това място от десет години, а ти си тук едва от вчера. Виждал съм ентусиасти като теб и преди — идвате тук, работите до късно, давате няколко добри идеи и си мислите, че сте Ралф Дж. Глийсън. Е, да измислиш заглавие или текст под снимка не означава, че си репортер. Знаеш ли какво означава? Че ставаш за рекламен консултант! — отново повиши тон той. — Искаш да продаваш сладолед? Вземи такси до Медисън авеню!

Топаз потрепери. Все едно стоеше на пътя на балистична ракета.

— Съжалявам — едва измърмори тя и с ужас откри, че гласът й пресеква.

„О, господи! — уплаши се тя. — Май ще се разплача!“.

Роузън я погледна. Топаз, вперила поглед в скута си, изглеждаше очевидно ужасена. Бе се ядосал жестоко, но това вече бе отминало и сега донякъде се възхищаваше на куража й. А и тя изглеждаше толкова ранима. Една част от него искаше да я успокои, да я целуне, да погали косата й. Част от него искаше да я метне на бюрото си и да прави секс с нея точно тук, в офиса. „Не мисли за това! Бъди честен. Бъди справедлив“.

— Добре, виж какво — каза той, — това не може да продължава така, няма смисъл. Но ти смяташ, че аз те спирам, че си толкова добра, колкото и младшите репортери… Ясно. Давам ти шанс да го докажеш. Дейвид Ливайн има среща в сградата на „Дженеръл Електрик“ утре в три, подшушнаха ми го тайничко, никой друг не знае. Известно ти е, че никой не е успял да получи коментар от него относно онази история с учителката на детето му, която бил ударил. Вземи коментар. Ако го направиш, получаваш повишение и секретарка. Ако се провалиш, изхвърчаш. Ясно?

— Ясно — отвърна Топаз засияла.

Дейвид Ливайн излезе от сградата на „Дженеръл Електрик“ и на другата страна на улицата Топаз усети как времето, сърцето и въртенето на планетите спират изведнъж. Пое си въздух. Не можеше да го сбърка дори от това разстояние; златистата му коса, пробудила сексуалността на цяло поколение момичета в пубертета, блестеше под бледото зимно слънце. Можеше да види едрото му, широкоплещесто тяло и надменната му брадичка дори оттук. Дейвид Ливайн съчетаваше силна, еврейска сексуалност, тип Ричард Гиър, с физиката и вида на древен викинг. Топаз също бе гледала поне десет от филмите му. Той бе от малцината звезди, които можеха да осигурят успешна премиера на филма в национален мащаб. А сега се разнасяха грозни слухове, които можеха да съсипят кариерата му, ако се окажеха верни. Някои от разследващите журналисти бяха дочули, че романтичният герой на Америка има навик да бие жените и е счупил носа на любовницата си, млада учителка в началното училище на сина му. Нито думичка не бе излязла в печата. Жената бе прекалено уплашена, за да говори. Ливайн бе прекалено влиятелен, за да го клеветят.

Топаз напипа диктофона, на сигурно място в джоба си, и хукна да пресича улицата.

— Господин Ливайн! — задъхана дотича тя. — Извинете, господине…

Ливайн се обърна и видя момиче със страхотно тяло, тъмни очила и бейзболна шапка, което се бе изчервило силно. Той й се усмихна лениво.

— Здравей, скъпа — каза той. — Недей така силно. Не искам да ме заобиколи цяла тълпа. На кого да го надпиша?

„Той мисли, че искам автограф!“.

— О, не, не съм почитателка — изтърси тя. — Всъщност съм. Само че… искам да кажа, че съм репортер… нали знаете, носят се приказки, че сте ударили една учителка. Питах се дали имате някакъв коментар, така че да очистите името си?

Зелените очи на Дейвид Ливайн бяха станали студени като кубчета лед.

— Разкарай се, евтина курво — провлачено просъска той. — И можеш да кажеш от мое име на онази никаквица, че ако се е разприказвала…

— Какво? — попита Топаз. — Ще довършите започнатото ли?

Цялата й нервност се бе изпарила. Беше попаднала на гореща история, а този тип беше друсан.

Ливайн я изгледа злобно.

— Ако отпечаташ и думичка, ще те съдя до края на дните ти. Не виждам никакъв касетофон.

И той се качи в едно минаващо такси. Топаз едва осъзна, че е прав — не бе включила диктофона си. Махна на следващото чакащо такси.

— Можете ли да следвате онази кола? И гледайте другия да не разбере.

— Няма проблем, госпожице — отвърна шофьорът, щастлив да разнообрази скучния си ден.

Колите пресякоха бляскавия Манхатън, провирайки се през натоварения трафик. Топаз гледаше през прозореца към остъклените небостъргачи, врязали се в небето като обвинително насочени пръсти, и набързо премисляше фактите. Първо, беше виновен. Второ, беше под въздействието на някакви наркотици и не изглеждаше напълно на себе си — може би щеше да успее да го прилъже. Трето, от думите му й ставаше ясно, че учителката не е единствената жена, която е пребивал…

Топаз се замисли за миг. После свали шапката и тъмните очила и ги натъпка в чантата си, разкопча сакото и разпусна косата си, така че да се разстеле по раменете й като огнен водопад. Разкопча горните три копчета на блузата си, извади червилото…

Дейвид Ливайн се отпусна съвсем. Конякът се оказа хубав, кокаинът — също, а клубът бе приятен — от онези, където хората не го притесняваха. Беше успял да изкопчи още три процента от общите приходи на компанията на срещата по-рано днес и бе пратил по дяволите някаква нахална репортерка. А сега седеше тук и си приказваше с Джоан, мацка от Тексас с огромни детински очи, пухкави устни и невероятни цици. Поведението й също си го биваше. Много се радваше на късмета си да седи до него. Изглеждаше от онези момичета, които харесват силните мъже. Направо нямаше търпение да прави секс с нея.

— … макар че ти сигурно не одобряваш, понеже си от Ню Йорк — мъркаше тя с наведени очи. — Навярно си от онези феминисти…

Произнесе думата е леко отвращение.

Ливайн се засмя гръмогласно.

— Неее госпожице. Съвсем не.

— Е, радвам се да го чуя — каза тя. — Знам, че съм много старомодна, но се кълна, че самият Господ е искал да бъде така. Пише го в Библията. Възхищавам се на мъже, които държат на дисциплината в дома си, макар че в наше време няма много такива.

Ливайн се чудеше дали ще се съгласи да я нашляпа преди секса. Е, все тая, и без това щеше да го направи. Мисълта за апетитното й южняшко дупе, разголено върху коленете му, започна да го възбужда.

— Е, пред теб стои един от тях, Джоан — каза той. — Последния път, когато бившето ми гадже се опита да си вири носа… да кажем само, че повече не го повтори.

Топаз се наведе напред, притиснала гърдите си, докато включеният диктофон записваше под блузата й.

— Божичко — измърка тя. — Защо не ми разкажеш цялата история…

Осма глава

Вагонът на метрото беше претъпкан до пръсване. Елегантни бизнесмени в безупречно изгладени ленени костюми стояха рамо до рамо с монтьори в работни гащеризони и хора по трико — излезли да поспортуват рано сутринта, които сега се връщаха у дома. Топаз не се впечатляваше; вече не я притесняваха дори италианските домакини, стиснали пазарски чанти.

Първите няколко седмици се бе чувствала неловко. Чудеше се дали всички тези жители на големия град могат да прозрат отвъд обикновените й джинси и маратонки, тесните й къси поли и черното куфарче. Чувстваше се прозрачна, сякаш всеки щеше да разбере само по вида й, че не трябва да е тук: Топаз Роси, амбициозно хлапе от Ню Джърси, което се прави на журналист в голямо списание. Представяше си, че всеки би отгатнал, че получава мизерно заплащане и живее в малък апартамент в долната част на Ийст Енд. Като заблуждаваше? Никой нямаше да се впечатли само защото се е научила да се облича добре. Навярно изглеждаше съвсем не на място. Нямаше начин да не се изложи.

След три седмици вече бе претръпнала и не обръщаше внимание на околните.

Днес се наслаждаваше на всеки миг.

Статията за Дейвид Ливайн, напечатана, прилежно подготвена с над осем хиляди думи, бе прибрана на сигурно място в куфарчето й, заедно с копие на касетата с „интервюто“. Имаше чувството, че ще прогори дупка в кожата — толкова пареше новината. Печата я цяла нощ, но си струваше всяка секунда. Не усещаше умора. Чувстваше се млада, в страхотна форма и кипяща от енергия. Беше на път да стигне върха.

Топаз придърпа полата си надолу, без да забелязва възхитените погледи на мъжете наоколо си. Наум прехвърляше различни планове как точно да представи това на главния си редактор и какво да иска от него в замяна.

Защото това беше той.

Големият й удар.

Нейтън Роузън й бе възложил невъзможна мисия и напук на всичко тя бе успяла. „Да, мислеше си тя, едва ли очаква точно това. Искаше да ме накаже, да ми покаже, че надценявам способностите си, че не мога да се справя с онова, към което се стремя. Навярно си мисли, че ще мина да го видя след няколко дни, обляна в сълзи, умоляваща го да не ме уволнява“. Топаз разтърси красивата си глава и обиците се разлюляха около шията й. Сценката нямаше да се разиграе така.

Влакът спря на ъгъла на Петдесет и трета и Седма улица и Топаз слезе и ентусиазирано закрачи към офиса. Няколко отегчени пътници се възхитиха на дупето й, когато тя енергично се заизкачва по стъпалата на ескалатора, наслаждавайки се на рядката гледка на момиче с приятно закръглени форми. Топаз имаше фигура като пясъчен часовник и отказваше да гладува, за да се превърне в недохранено подобие на човешко същество. Щом Кейт Мос иска да изглежда като момче, нейна си работа. Съмняваше се, че мъж като Нейтън Роузън би се зазяпал след Кейт Мос.

„Бродуей“ блестеше под утринното слънце, когато Топаз излезе от станцията на метрото. Въздухът бе леко влажен и топъл, с обещание за изпепеляваща жега по-късно през деня. Потръпна от удоволствие, поглъщайки ентусиазма и енергията, които пулсираха от улицата. Маратонките й сякаш сами подскачаха по тротоара. Центърът на Манхатън! Как да не го харесва?

През целия път до небостъргача на „Америкън Магазинс“ Топаз Роси тръпнеше от вълнение. Когато си млад и си устремен към върха, Ню Йорк бе единственото подходящо място, тъй като не обръщаше внимание откъде идваш, а само накъде отиваш.

„А аз, мислеше си Топаз, докато влизаше през въртящите се врати на мраморното фоайе, съм се запътила право към върха. Джино няма вече да ме дърпа назад. Нито Роуина Гордън да ме тъпче с аристократичната си синя кръв. Никакви мръсници като Питър Кенеди няма да се докопват до леглото ми с измама. И тъпанари като Джефри Стивънс да не отговарят на обажданията ми…“

— Топаз? Хей, има ли някой там? — попита Джейсън Ричмънд. — Къде си се отнесла тази сутрин? Три пъти извиках след теб на улицата, но ти просто ме подмина с глава в облаците.

Тя му се усмихна извинително, докато влизаха заедно в асансьора.

— Джейс, извинявай. Бях се замислила за една история.

— Така ли? Чия? Да не би Роузън да те е помолил да редактираш онази статия на Джоузи Саймънс за спекулантите на билети?

Тя поклати глава ухилена.

— Не точно. Тази е моя.

— Твоя? — изненадано попита Джейсън.

Топаз очевидно бе много добра, но Нейтън Роузън определено не би я повишил толкова бързо. Работеше в „Уестлайф“ едва от месец. Дори и Елиз трябваше да изчака шест месеца, преди да й възложат репортерска задача.

Тя кимна.

— Това е нещо като… изпитание. Искаше да види какво мога.

Тежките метални врати плавно се отвориха със свистене и двамата слязоха заедно на етажа на редакцията. Помещенията все още пустееха по това време на деня. Само Джейсън обичаше да идва толкова рано; освен това си тръгваше рано, за да се запъти към приятните, оживени ресторантчета, за които пишеше рецензии, преди да е настъпил пиковият час. Днес Топаз имаше нужда от малко време да помисли, да прецени какво може да извлече от тази гореща бомба. Само ако успееше да сдържи вълнението си достатъчно, че да разсъждава трезво.

— Заинтригува ме — каза Джейсън. — Изплюй камъчето, Топаз. Какво ти каза? Искаш ли кафе?

— Да, моля — отвърна тя, тъй като вече бе пристрастена към кофеина. — Черно, без захар. Можеш ли да пазиш тайна?

— Разбира се — отговори Джейсън, изгарящ от любопитство.

— Нареди ми да взема интервю от Дейвид Ливайн. Каза, че ако успея, ще ме направи репортер, а ако се проваля, ще ме уволни.

— Не! — възкликна Джейсън, като се подпря на ръба на бюрото си. Подаде й чашата кафе. — Не е в стила на Нейтън Роузън да се държи така жестоко с някой от младшите служители. Обикновено е толкова уравновесен. Сигурно страшно си го ядосала, Топаз. Искаш ли да поговоря с него? Да видя дали ще мога да го умилостивя?

Тя се ухили.

— Написах статията, Джейсън.

— Я стига!

— Успях, успях! — викна тя, без да може да сдържи широката усмивка, разляла се по цялото й лице. — Проследих го! Маскирана! И го записах на касета! Истински динамит е!

Джейсън се засмя приятелски.

— Хайде, скъпа, ти не си Луис Лейн и не сме в „Дейли Планет“. Какво си направила, съчинила си нещо? Няма да те докладвам. Нейтън вероятно ще остави да ти се размине, заради изобретателността ти.

Без да каже и дума, Топаз се наведе и отвори куфарчето си. Много внимателно извади разпечатката на статията и я подаде на приятеля си.

Той я прочете мълчаливо, като само понякога вдигаше вежда или помръдваше с устни от изненада. Беше изключително добре написана. И наистина бе динамит.

Накрая просто каза:

— Топаз, можеш ли да докажеш това?

Тя кимна и с блеснали очи му подхвърли касетата с разговора им. Ричмънд я пъхна в касетофона до бюрото на Елиз Делука.

„… Разкажи ми цялата история“, изрече Топаз с провлачен южняшки акцент. „Ами Сузи трябваше да внимава повече“ — се чу ясно непогрешимият глас на Дейвид Ливайн.

Джейсън се изправи рязко и зяпна страниците в ръцете си. Разбра какво чува, но все още не можеше да повярва.

„Тя е учителка. Но явно трябваше аз да й предам един урок“, продължаваше Ливайн, а гласът му звучеше напрегнато и отсечено.

— Кокаин? — попита Джейсън, докато се пресягаше да изключи записа.

Не искаше да слуша повече. Онова, което Ливайн си признаваше в тази статия, направо преобръщаше стомаха му.

— Да. И беше на нещо друго, когато го спрях на улицата по-рано — отговори Топаз. Изпълваше я гордост. Джейсън бе реагирал точно така, както се бе надявала. — Каза ми, че ще ме съди, ако публикувам нещо, защото не вижда касетофон. Така че включих диктофона и… го скрих в сутиена си — обясни тя.

Джейсън неволно погледна към стегнатите й едри гърди. По дяволите, това момиче не трябваше да изглежда по този начин! Разсейваше го, докато се опитваше да се съсредоточи върху големия удар на годината.

Той въздъхна.

— Топаз, знаеш ли какво имаш тук?

— История, която ще ме направи репортер — убедено заяви тя.

Ричмънд се учуди. Макар че беше интелигентно и независимо хлапе, Роси понякога можеше да е невероятно глупава.

— Онова, което имаш тук — търпеливо обясни той, — е водеща статия за първа страница, която ще се превърне в основна новина в емисията в шест часа. Ексклузивен материал, който ще продаде милиони вестници. Който ще съсипе кариерата на голяма филмова звезда, ще посрами студиото му, а теб лично ще те направи известна поне за няколко дни. Разбира се, можеш да дадеш подобна история на главния си редактор и да те направят репортер с годишна заплата двайсет и пет хиляди долара. Вярно, това е голяма крачка напред от сегашното ти положение.

Той събра нещата си, тъй като искаше да се отбие в кафене „Готъм“ в Сохо за закуска.

— Или пък можеш да пресметнеш колко струва такава история. За Нейтън Роузън или за някой друг. Не се прави на глупачка, Топаз. Вече не си в Канзас.

След това й намигна и бавно излезе.

Нейтън Роузън влезе в кухнята си, чудейки се какво да си приготви за закуска. Кафе с аромат на ванилия и може би препечена филийка с пушена сьомга. Нищо прекалено тежко. Утрото бе доста топло, за да му се хапва калорична храна.

Преди няколко години просто щеше да грабне кофичка сладолед от фризера или да си направи сандвич с пиле. Или по-вероятно щеше като цяло да пропусне закуската и да си вземе поничка за офиса. Тогава нещата бяха по-прости. След развода да си хапва каквото обича и където му харесва се бе превърнало в истински лукс.

Но Роузън беше роден нюйоркчанин — при това преуспял. Искаше да е най-добър във всичко и обичаше вниманието на жените. А по някое време, в средата на осемдесетте, външният вид бе станал също толкова важен, както и онова, което си постигнал.

Както винаги, Нейтън не изоставаше от тенденциите. Започна да посещава фитнес зала, стегна корема и бедрата си и изключи излишните мазнини от диетата си. Продължаваше да яде като кон, но само богати на протеини и въглехидрати храни. Не можеше да се откаже единствено от сладоледа, но пък нали все пак бе човек.

Беше се потрудил доста. Но си струваше, помисли си Роузън, докато се оглеждаше малко суетно в огледалото на стената. Сега тялото му бе само от мускули. Имаше добре очертани, силни челюсти без никакви тлъстини около брадичката. Не можеше да направи нищо за оредяващата си коса и сивите нишки по слепоочията, но в общи линии изглеждаше добре. И го знаеше. Как да не го забележи? Сега правеше секс много повече. Жените му налитаха във фитнеса. След тренировката. Докато тичаше сутрин. На партита. На бейзболни мачове. Да, Нейт Роузън беше голям привърженик на спортуването.

Бе излизал на срещи с няколко от жените, които бе срещнал на светски изяви, но не за дълго; нито една връзка след развода му не бе продължила повече от пет месеца. Но това не го притесняваше. Не бързаше да надене отново златната халка. След години вярност към една себична в сексуално отношение жена, Роузън прекалено много се наслаждаваше на свободата си, за да се откаже от нея. Ако се появеше подходящата жена — добре. Но подхождаше предпазливо. Първия път беше сбъркал.

Включи кафе машината и зачака приятно горчивият аромат на кафето да изпълни просторната кухня. Обичаше тези мигове сутрин, когато стоеше сам, влизаше в ритъм, настройваше се за поредния ден в офиса. Забавляваше се като главен редактор на „Уестсайд“: списанието не само бе много модерно, но и — откакто той заемаше поста на главен редактор, много печелившо.

Всъщност говореше се, че ще го повишат. Хенри Бърнбаум, директор на компанията за Източния бряг, трябваше да се пенсионира през есента. Президентът Матю Гауърс беше казал на Нейтън, че той е първи в списъка с кандидати за поста.

Директор. „Чудесен начин да навършиш четиридесет години“, помисли си с усмивка Нейтън. Погледна през прозореца към Сентръл парк, наслаждавайки се на ясното синьо небе, на слънцето и на собственото си чувство за успех.

Може би се държеше прекалено строго с Топаз Роси.

„Защо, по дяволите?“, запита се Роузън, ядосан на себе си. Какво изпитваше към това ново хлапе? Някакво талантливо, амбициозно момиче, което работеше в офиса само от месец? Не можеше да спре да мисли за нея. Завладяваше го ентусиазмът й, очароваше го интелигентността й, дразнеше го арогантността й. На нейната възраст той не изглеждаше толкова самонадеян. Или поне така смяташе. А тя несъмнено се държа много нахално онази вечер. Но щеше ли да реагира така, ако беше някой мъж? Нямаше ли само да се засмее, да каже да се успокои? Каква беше тази глупава мисия на живот и смърт, на която я бе изпратил? Дейвид Ливайн? Как не! Сякаш някакво си хлапе може да измъкне интервю от него. Сигурно тази сутрин опразва бюрото си в офиса. А Топаз Роси наистина имаше талант, Нейтън смяташе, че един ден от нея ще излезе добър журналист. Като неин шеф не биваше да изкарва върху й яда си от собствените си чувства към нея.

„Защото, призна си Роузън, докато слагаше пушена сьомга върху хлебчето, аз наистина имам чувства към това момиче. Харесвам я. И я желая“.

Но това бе съвсем естествено. Тя беше красива, с тези огромни нежносини очи и буйна къдрава червена коса. Нямаше как да не се замисли за косъмчетата по други части на гладкото й, младо тяло. Имаше голям бюст и талия, която би могъл да обгърне с две ръце, а под нея — примамливо закръглено дупе. Роси можеше да краси рубриката за бански костюми на „Спортс Илюстрейтид“, затова беше съвсем нормално да си я представя в мислите си така. На плажа, по оскъдни бикини. Гола отгоре му. Докато я люби бавно, в джакузито на горния етаж.

Усетил първите тръпки в слабините си, Роузън с мъка откъсна мислите си от тези видения. Топаз бе прекалено млада. Той презираше мъжете на средна възраст, които тичат след ученички. А и без това можеше да има безброй момичета, не търсеше секс в работата си. През деветдесетте години романтичните закачки в офиса бяха абсолютно табу. Това винаги бе лоша идея, но в днешно време човек дори и не мислеше за подобно нещо. Дори комплиментите в офиса бяха табу, за бога. Ако Топаз бе малко по-възрастна, щеше да го осъзнава. Нямаше да му се предлага толкова очевидно, е тези нейни усмивки, бездиханни погледи и прилепнали тениски. Беше добро дете. А той трябваше да се държи като отговорен зрял човек.

„Тази сутрин, реши Роузън, ще извикам хлапето и ще я оставя да й се размине само с предупреждение. Строго предупреждение“.

„Дейвид Ливайн и Топаз Роси, помисли си той усмихнат. Все едно да хвърлиш християнин на лъвовете“.

— Какво й става на Топаз? — обърна се Елиз към Джоузи. — Цял ден е на телефона.

— И разглежда обявите за имоти във „Вилидж Войс“ — добави музикалната редакторка. — Не знам. Предполагам, че ще се мести в ново жилище.

— Със заплатата, която й плащаме ли? — невярващо сви рамене Елиз.

Топаз усещаше как пулсът й се ускорява. Из вените й течеше адреналин. Слава богу, че го имаше Джейсън Ричмънд! Слава богу, че изобщо се бе заприказвала с него! Как е могла да е толкова сляпа?

Чакаше на телефона Джефри Стивънс. Усещането беше невероятно хубаво. Вдъхновението я бе озарило като гръм от ясно небе, след като Джейсън я остави сутринта. Значи статията струваше петдесет хиляди долара и тя не го бе забелязала? Е, добре. Сега щеше да изкара от нея сто хиляди. А също и да получи своето отмъщение.

Трябваше да действа тайно. И много бързо.

— Госпожице Роси.

Най-сетне. Този отсечен английски акцент, който си мислеше, че никога няма да чуе отново, не и след като Чарлс Гордън с едно обаждане бе пратил в забвение студентските й статии. О, спомняше си много добре. „Господин Стивънс не е свободен“. „Господин Стивънс не е в офиса“. „Господин Стивънс ме помоли да ви предам, че не можем да използваме материала ви, госпожице Роси. Съжалявам, ако се е получило някакво недоразумение“.

Топаз усети как италианската й кръв пулсира във вените, развълнувана от перспективата да си отмъсти.

— Получих факса ви — каза Стивънс. — Много интересен откъс.

„Аха, интересуваш се от този материал, нали, глупак такъв?“.

— Там, откъдето е взет, има още много, господин Стивънс. Доста повече. И касета към него.

Последва пауза. Топаз направо си представяше как алчното копеле се облизва.

— Много бихме искали да публикуваме тази история, госпожице Роси. Вие ще бъдете представена като автор, разбира се. Ще има и ваша снимка.

Тя едва не се изсмя на глас. Сигурно си мисли, че още е в колежа.

— Разбира се — съгласи се тя. — Това е стандартна процедура. Сега трябва да обсъдим дребния въпрос със заплащането ми.

— Бюджетът ми е ограничен, госпожице Роси — студено изрече Стивънс, сякаш за да покаже отвращението си към подобен търгашески подход.

Топаз се ухили.

— Моите възможности не са — отбеляза тя.

Тишина. Той усещаше как му се изплъзва.

— Какво искате?

— Седемдесет хиляди лири — хладно отсече Топаз. Номерът на факса в офиса не се изписваше и тя искаше той да си мисли, че все още е в Англия. Това представляваше важна част от плана. — Днес. Преведени директно в банковата ми сметка. Получавате изключителните права за Европа и трябва да я отпечатате в „Съндей Таймс“ следващата седмица. Ще ви пратя днес по факса първата част от статията, с касета към нея, която ще ви бъде доставена по куриер в офиса. Ако си получа парите, ще имате втората половина от историята утре.

— Как да съм сигурен, че не е пълна измислица?

Топаз вдигна диктофона си към слушалката и натисна копчето, като остави касетата да се върти двайсетина секунди.

— Това трябва да е достатъчно, господин Стивънс. Ако не можете да ми се доверите, просто кажете и ще я продам на „Мейл он Съндей“. Ще направим ли сделката?

— Да, по дяволите! — изсъска той.

Топаз чу затварянето на телефона отсреща. Усмихната, тя се обади в банката си.

Нейтън пристигна в „Уестсайд“ около единайсет и петнайсет и отиде направо в кабинета си, като отказа да отговаря на всякакви обаждания, не провери пощата си, а съсредоточено прегледа предложения бюджет за новото цветно приложение, което бордът на директорите искаше да се направи. Никой не го обезпокои; Роузън от години имаше навика да се концентрира изцяло върху най-належащия проблем и да се оправя с останалото после. Ако Близ искаше нов макет за очерците или Джоузи планираше да пусне промоция за някой рок концерт, можеха да се срещнат с Нейтън, но само следобед. Ако извикаха в кабинета му някой преди два часа, всеки знаеше, че е станало нещо.

Точно на обяд вътрешният телефон на бюрото на Топаз Роси звънна.

— Да — разсеяно вдигна тя, приведена над пресмятания за ипотеки.

— Топаз? Обажда се Ориъл — представи се асистентката на Нейтън със съчувствие в гласа. — Би ли дошла веднага в кабинета на главния редактор? Иска да говори с теб.

— Разбира се — каза Топаз и усети как дланите й се потят.

Господи, дано бе постъпила правилно. Не че трябваше да се притеснява. Беше богата. Или поне малко по-богата. „Седемдесет хиляди лири са сто хиляди долара“, напомни си строго Топаз, опитвайки се да успокои нервите си и да накара стомаха си да спре да я присвива от страх. Стана, подръпна надолу по бедрата си полата в безуспешен опит да я направи малко по-дълга и прихвана непокорните си червени къдрици в стегната опашка. Нямаше полза. От остъклената врата към офиса на Елиз я гледаше отражението й — добре оформените й, дълги сякаш до безкрай, крака, елегантната черна кожа, обгърнала предизвикателно дупето й, тънката талия, подчертана от кожен колан, и пълните гърди, стърчащи по младежки нагоре и напред, напращели под стегнатата прегръдка на снежнобялата й блуза. Всъщност конската опашка дори добавяше сексапил — с нея приличаше на рано съзряла ученичка.

Изчерви се и махна синята шнола, която държеше косата й вдигната, грабна статията си и касетата и закрачи по коридора към кабинета на Нейтън Роузън.

Защо ме е грижа дали ще ме уволни? — разбунтува се наум Топаз. — Мога да си намеря друга работа на секундата. Нямам нужда от „Уестсайд“.

Но знаеше, че има значение. И то голямо. Защото Нейтън Роузън работеше в „Уестсайд“.

— Здравей, Топаз — каза Ориъл. — Можеш направо да влизаш.

Без да бърза, прекрачи прага на кабинета с невероятен изглед към града. Нейтън, който ядосано приказваше по телефона на идиш, й махна да седне. Топаз грациозно приседна на черния кожен фотьойл срещу бюрото му, като се стараеше да изглежда като човек, свикнал да се пазари. Като човек, който продава гореща история на два вестника всеки божи ден. А не като някой, който се ужасява от мисълта, че току-що е провалил кариерата си.

Нейтън изръмжа в телефонната слушалка и затвори, после седна тежко на стола си и я изгледа строго.

— Спомняш си последния ни разговор — започна той.

Топаз събра целия си кураж.

— Да — отвърна тя. — И взех интервюто.

Редакторът повдигна вежда.

— Записах го на касетофона — изтърси бързо Топаз. — Искам да кажа, маскирах се и го записах тайно. Скрих диктофона в… под дрехите си и той си призна всичко, така че написах статията и имам копие от касетата и… всичко е тук — довърши тя, останала без дъх, като бутна листовете и касетата към него.

Нейтън изгледа продължително протежето си, после хвърли поглед към най-горната страница с интервюто, без да си дава труд да го разгърне. След това бавно върна погледа си върху Топаз.

— Добре, хлапе — студено каза той. — Какво си направила?

— К-какво искате да кажете? — заекна тя.

Роузън въздъхна.

— Госпожице Роси — започна той, — редактор съм на това списание от две години. Журналист съм от осемнайсет. Мисля, че много добре мога да различа гузната съвест. Сигурен съм, че наистина си взела интервюто, както казваш. Това би трябвало да е страхотен удар, нали така? Но ти влезе тук, сякаш си била извикана при училищния директор, а не сякаш искаш да ми кажеш, че си кандидат за наградата „Пулицър“. Така че, моля те, не обиждай интелигентността ми. Спести малко време и на двама ни и ми кажи какво си направила.

Топаз преглътна с усилие.

— Добре — каза тя. — Аз… продадох европейските права върху историята на „Съндей Таймс“ и те ще я отпечатат следващата седмица. Но си мислят, че още съм в Англия. Не знаят, че съм тук, затова не поискаха правата в световен мащаб. Което означава, че можем да я отпечатаме на първа страница в сряда и пак да сме първи с публикацията.

— Нека да си изясня ситуацията — бавно изрече Нейтън. — Продала си тази история на друго издание, на голям международен вестник, и предлагаш да им погодим номер, като първи отпечатаме статията в Америка. Където тя, разбира се, ще се превърне в новина, която ще обиколи света и така ще стане на практика неизползваема за тях.

— Да — призна Топаз тихо.

Гласът на Роузън бе спокоен.

— Колко получи за нея?

— Сто хиляди долара — промърмори тя.

— Сто хиляди долара — повтори той. — Разбирам. А какво искаш от мен? Дял от акциите на компанията може би?

— Не, не! — възрази Топаз. — Кълна се. Исках само да ме направите репортер…

Гласът й потрепери издайнически и тя впери очи в полата си.

— Остани на мястото си — нареди Нейтън. — Докато аз чета този изключително скъп пример за журналистическо разследване.

Топаз седя пет минути, които й се сториха като пет часа, въртяща се от смущение на стола си, докато Роузън четеше статията с безизразно лице. Явно щеше да я уволни. Явно смяташе, че е нарушила всички етични правила в кодекса на новинарите. Господи, а тя само искаше да угоди на този мъж! Той беше великолепен! Но не показваше, че дори е забелязал присъствието й, освен ако не искаше да й се развика или да й направи забележка за някоя дреболия. Колкото по-къси бяха полите й, колкото по-прилепнали блузите й, толкова по-безразличен изглеждаше Нейтън. Не можеше да го разбере. Никога не бе попадала на мъж, който поне да не я изгледа с възхищение. А Нейтън Роузън определено не беше гей — според другите момичета в офиса той бе истински женкар извън „Уестсайд“. „Тогава какво, по дяволите, ядно си помисли Топаз, не ми е наред?“

Най-накрая Роузън вдигна очи и за нейна изненада се усмихна.

— Та какъв точно репортер искаше да ставаш?

— Моля? — успя да изрече тя озадачена.

— Хайде, Роси — каза Нейтън. — Впечатли ме. Кажи ми какво искаш да правиш. Как можеш да продаваш още повече списания за мен.

— Бих могла да водя рубрика — обясни Топаз. Беше първото нещо, което й хрумна. — За Ню Йорк. Като новодошъл в града човек. За нещата, които повечето хора не забелязват — ще ги накарам да погледнат с нови очи на Манхатън. Ще я нарека „Сцена Ню Йорк“.

— Ами заплатата ти? — попита все така усмихнат Роузън.

— Трийсет и пет хиляди долара — смело заяви тя.

Нейтън сви рамене.

— Това е с десет хиляди повече, отколкото получават новите репортери.

— Но аз ще водя рубрика. И както ви казах и по-рано, съм по-добра от тях.

— Не насилвай късмета си — каза Нейтън.

Протегна ръка над бюрото си и Топаз енергично я сграбчи, усещайки лек удар от сексуален заряд, когато неговата длан докосна нейната.

— Поздравления, хлапе! — каза той. — Направи удар.

— И не ми се сърдите, че я продадох на английския вестник?

Нейтън се засмя.

— Роси, това е първата проява на инициативност, която показваш, откакто дойде тук.

— И трийсет и пет хиляди на година! — въздъхна тя.

Той отново й се усмихна.

— С такава история можеше да поискаш и петдесет хиляди. Но ти не би се отметнала от ръкостискането ни, нали?

— Ах, ти, негодник! — ядоса се Топаз.

Нейтън се засмя на глас.

— Спокойно. Смятай го за важна част от обучението си. Не си единствената, която може набързо да спретне номер някому, хлапе. Само помни — все още съм по-добър от теб в това.

В продължение на няколко мига тя го гледаше гневно, но после се разтопи от топлотата в закачката му и се усмихна. „По дяволите, по дяволите, колко е привлекателен само!“

— Искаш ли да пийнем по бира, за да го отпразнуваме? — предложи тя предпазливо.

Нейтън Роузън я огледа от глава до пети — напращелите гърди, тънката талия, закръгленото дупе и тези дълги, красиви крака — и се почувства жестоко изкушен. Желанието й бе изписано върху пламналото й лице, издаваха я и апетитните, настръхнали зърна на гърдите й.

— Не, трябва да работя — отвърна той. — За разлика от някои други хора, за които се сещам.

Тя се обърна да си ходи, като се опита да скрие разочарованието си.

— Топаз — обади се Нейтън, — можеш да си вземеш свободен ден. Иди си намери нов апартамент. Свърши добра работа.

— Благодаря, шефе — небрежно отвърна тя и излезе от кабинета му, като затвори вратата зад себе си.

След като си бе отишла, Нейтън Роузън дълго се взира в статията на бюрото си. Трябваше внимателно да наблюдава това момиче. Защото, освен ако не го лъжеха инстинктите му, амбициозната малка италианка беше сила, с която трябваше да се съобразява.

Девета глава

Началото не изглеждаше обещаващо. От всички места, които Роуина най-малко понасяше в търсенето на групи, работническите клубове в Северна Англия бяха сред най-противните. Обикновено се налагаше да спори четиридесет минути с някой начумерен тип, който издухваше цигарен дим в лицето й, преди изобщо да я пуснат да влезе, а после заставаше в дъното и се стараеше максимално да се слее с олющената боя или разлепените тапети. Чувстваше се ужасно, когато пияни петдесетгодишни мъже се примъкваха до нея и правеха неописуемо гнусни забележки на всеки пет минути. Единствените жени, които бяха добре дошли в подобни свърталища, бяха стриптийзьорките и редовните посетители бързаха да осведомят Роуина за това.

„Значи някакви бездарни хлапета от Севера, нарекли се «Атомик Мас», ще свирят в работническия клуб «Крукис» в Шефилд, мислеше си тя, докато паркираше поочуканата си малка кола на улицата. Страхотно. Супер. И «Музика Рекърдс», винаги с едни гърди напред, е тук, за да ги чуе“.

Щом влезе, си поръча две двойни питиета „Джак Даниълс“ и диетична кола и изгълта първото още преди групата да излезе на сцената. Очевидно щеше да има нужда от тях. За щастие мястото бе полупразно, но барманът с огромно удоволствие я бе информирал, че „Атомик Мас“ са група младежи, които са се събрали заедно в колежа, а на солокитарата свири някакъв американец, студент в университета. Несъмнено ставаше дума за пълни аматьори. Докато се довлекат на сцената, Роуина кипеше от яд към Матю Стивънсън, задето я кара така да си губи вечерта.

А после те засвириха.

Барбара Линкълн, елегантно облечена в костюм на „Армани“ от бежов лен, който подчертаваше стройната й фигура и меката й шоколадова кожа, се опитваше да разбере нещо. Тази сутрин секретарката й беше донесла пощата: обичайните неща, с които трябваше да се занимава всеки ръководител в деловодството на една музикална компания — и една бележка. Не че никога не получаваше бележки. Но тази беше различна: донесена на ръка сутринта, и то от търсач на таланти в отдел „Изпълнители и репертоар“ — Роуина Гордън, някакво ново момиче, което Барбара никога не бе виждала. Струваше й се много странно.

Отново я погледна.

„Скъпа госпожице Линкълн, ще ви бъда много благодарна, ако можете да отделите десет минути за среща с мен днес. Вътрешният ми номер е 435.

С уважение: Роуина Гордън, Изпълнители и репертоар“.

Защо, за бога, някой от търсачите на Стивънсън ще иска среща с нея? Защо не със самия Стивънсън? Той се занимаваше с преговорите по договорите. Барбара беше на двайсет и пет, вторият по важност човек в отдел „Правни и делови въпроси“ на „Музика Рекърдс“ и никога досега в кариерата си не бе срещала някой търсач. Просто нямаше причина.

Заинтригувана, тя набра номера на Роуина.

— Искам съвет — нервно изрече Роуина, докато затваряше вратата след себе си.

Може би това не беше съвсем добра идея. Секретарката на Барбара Линкълн й бе хвърлила странен поглед, когато тя се появи за уговорената среща, облечена в обичайните си дрехи за работа — джинси и маратонки. Тук, в „Делови въпроси“, явно се обличаха по-официално. Господи, Линкълн изглеждаше така, както тя самата в „Оксфорд“ в старите дни, когато парите нямаха значение. Сега това й се струваше като в предишен живот.

Барбара я погледна преценяващо. Стори й се интелигентно, прекалено добре възпитано момиче за търсач на таланти. Тук имаше нещо, което не можеше да разбере добре.

— Нямам нищо против — каза тя. — Просто съм любопитна защо не искаше да ми кажеш предварително за какво става дума.

Роуина кимна.

— Разбирам — отвърна тя, — но не можех да го направя пред Матю Стивънсън. Виж, открих една група, с която смятам, че компанията трябва да сключи договор, и не мисля, че Матю ще ги чуе с непредубедено мнение, ако му пусна записа.

— И защо не? — спокойно попита Барбара.

— Защото лично Джош Оберман ме нае на работа — каза Роуина.

Барбара се усмихна.

— Знаеш ли, че и аз така постъпих на работа? — попита тя.

— Затова съм тук — простичко отговори Роуина. — Очевидно си успяла да оцелееш. Надявах се да можеш да помогнеш и на мен.

Другата жена се засмя.

— Много изобретателно. Донесе ли касетата? Ще си взема слушалките.

Мълчаливо изслуша няколко минути, после свали слушалките от главата си и погледна Роуина с известно уважение.

— Е, аз съм по деловите въпроси, а не по музиката — каза тя, — но ми се струва, че си попаднала на нещо. Ако бях на твое място, щях да ида направо при Оберман.

— Как мога да си определя среща?

Барбара вдигна телефона и набра няколко цифри.

— Джош? — обади се тя. — Здравей, Барбара Линкълн на телефона. Добре, благодаря. Виж, Джош, чудех се дали можеш да се срещнеш с Роуина Гордън по някое време днес.

С пламнало лице, Роуина посегна към телефона, но Барбара се изправи, усмихната широко, и се дръпна, така че тя да не може да го стигне.

— Открила е добри изпълнители и иска ти да ги чуеш. Не смята, че Матю би дал шанс на някоя рок банда, а е прекалено стеснителна, за да ти го каже сама. Да, добре. Добре. Разбирам. Благодаря, шефе — затвори и се обърна към покрусената Роуина. — Иска да те види в кабинета си след пет минути — обясни Барбара. — И остави тази измъчена физиономия. Няма да те уволни. Работя с Джош от няколко години и мога да те уверя, че много добре си знае работата. Вършил е това още отпреди ние двете с теб да се родим. Разбира какъв е проблемът на Матю. Ще сметне, че си постъпила добре, като си се обърнала към мен.

— Сигурна ли си? — нервно попита Роуина.

Барбара кимна уверено.

— Напълно. И мини да ме видиш, след като свършиш. Може да излезем да пийнем нещо заедно.

Роуина се усмихна.

— С удоволствие — каза тя.

Джошуа Оберман седеше наведен на стола си, заслушан в касетата. Качеството на звука беше ужасно, липсваше каквато и да е обработка, а Гордън дори нямаше и снимка, за да му ги покаже.

Бяха невероятни.

По съсухрените му вени се разливаше истинско вълнение. Беше на седемдесет години, а хубавата музика още го възбуждаше. Вече не можеше да получи ерекция, но все още се чувстваше като тийнейджър, когато чуеше подобно изпълнение. Старият синдром „Гънс енд Роузис“. Тръпката от това да чуеш група, която никой не познава, и да знаеш, просто да са уверен, че след няколко години ще препълват стадионите и ще карат хиляди тийнейджърки да подмокрят гащичките. Плътен бас. Свеж звук на китарата. Чудесни вокали. Добри песни.

От онези, които караха хлапетата да трошат седалките по стадионите.

Музика, която предизвикваше размирици.

— И къде намери тази група? — попита с безизразен глас, загледан строго в малката Роуина, която седеше неспокойно на стола си, сякаш е изправена пред Господ в деня на Страшния съд.

— В един работнически клуб в Шефилд — призна тя. — Наистина са много млади, Джош. И изглеждат много добре.

— Музиката продава музика, хлапе — изръмжа Оберман. — Запомни това.

Тя кимна бързо, но не можа да се сдържи да добави:

— И се държаха много добре на живо… имаше съвсем малко хора, но въпреки това те свиреха с цялата си жар и енергия…

— Къде ще свирят сега? — небрежно попита Оберман.

— В клуб „Ретфорд“ — отговори тя. Приведе се напред на стола си. — Джош, трябва да дойдеш и да ги видиш. Моля те!

Опита се да се сети за нещо, което би му направило впечатление.

— Виж, те могат да продадат много записи в Америка — опита тя. — Сигурна съм в това.

Джош Оберман повдигна едната си вежда. Бе израснал в Бруклин Хайтс, кариерата му обхващаше три континента и през последните петнайсет години управляваше британската музикална индустрия с поредица от рекордни платинени дискове. През всичкото това време бе открил точно три европейски групи, имали някакъв успех в Америка. А сега тази хубавичка малка англичанка седеше в кабинета му и заявяваше категорично, че тази нейна неизвестна група ще пробие в Америка.

И на всичко отгоре той беше съгласен с нея.

— Чуй ме, хлапе — изръмжа той. — Минаха седем години, откакто съм ходил на някакъв забутан рок концерт. Затова дано имаш право, защото ръководя шест компании.

Роуина си пое дълбоко въздух. Значи рискуваше кариерата си. И какво от това? Ако не може да подпише договор с тези момчета, значи е сбъркала професията си.

— Права съм, Джош — настоя тя. — Ако не си на същото мнение, ще напусна.

Оберман се престори, че го обмисля.

— Добре, Гордън. Ще сключим сделка. Аз ще пренебрегна нуждите на цялата група компании на „Музика“ във Великобритания и ще дойда да видя…

— „Атомик Мас“.

— „Атомик Мас“, да. А ти ще се молиш да са наистина добри. Мини да ме вземеш утре вечер и недей да идваш с колата си. Ще вземем лимузината.

„Какво невероятно красиво момиче — помисли си Оберман, докато гледаше как Роуина излиза от кабинета му. — Страхотни крака, коса и пухкави устни“.

Щеше му се е да е достатъчно млад, за да пожелае да прави секс с нея.

Роуина едва дочака да изтече срядата, толкова беше развълнувана. И нервна. И изпълнена с надежда. И уплашена.

Ако Джош не ги хареса, това щеше да е краят на всичко. Ще трябва да забрави за музиката. За бунта си. Да се върне обратно у дома и да заживее спокойно и сигурно като адвокат или нещо подобно.

Но ако той ги хареса…

Направо не смееше да си го помисли.

Веднага щом часовникът на екрана на компютъра й показа шест и половина, Роуина го изключи, изправи се и едва не хукна към кабинета на директора. Сутринта много внимателно се бе погрижила за външния си вид — черни джинси, прилепнала черна тениска, за да подчертае тъничката й талия, модерни груби ботуши и черно кожено яке. Изглеждаше секси. Като момиче, което си знае цената. Надяваше се, че прилича на човек, който може да различи талантлива група, когато я чуе.

— Да го вземат мътните, какво си облякла? — попита Оберман строго, като си мислеше колко секси изглежда. Дългата руса коса, която блестеше разпиляна по гърба й, бе направо неприлично златна на фона на черната кожа.

— Какво не е наред? — попита Роуина, като направо теглеше за ръка шефа си към асансьора.

— Изглеждаш така, сякаш се каниш да ме ограбиш — измърмори възрастният човек и я поведе към колата си.

Роуина направи крачка назад. Тя, разбира се, бе свикнала с лукса. И осъзнаваше, че президентите на звукозаписни компании не карат някое „Рено 5“. Но това бе нещо съвсем друго. Един шофьор в ливрея държеше отворена задната врата на дълга, блестящочерна, огромна кола, която изглеждаше като че ли е излязла направо от роман на Джаки Колинс.

— Е, какво си зяпнала? — обади се Оберман, тайничко развеселен. Хлапето бе колкото интелигентно, толкова и наивно. — Влизай и стига си губила време. Те са само подгряваща група. Да не искаш да ги изпуснем?

— Не, не — забързано промълви тя и грациозно се намести на задната седалка.

Джош забеляза и това. Значи е свикнала с шофьори. Макар че изглеждаше като църковна мишка, когато я бе открил, а сега печелеше мизерни пари. „Любопитничко, любопитничко“, както казваше Алиса в Страната на чудесата.

Той се намести до нея и каза на шофьора къде отиват. Лимузината потегли плавно от паркинга и се сля с вечерния трафик. Роуина погледна часовника си.

— Не се тревожи, хлапе, ще стигнем — обади се Оберман. — Луис е добър шофьор. Знае всички преки пътища. Нали така, Роджър?

— Точно така, господин Оберман — отвърна енергично шофьорът с мек уелски акцент.

Тя не им обърна внимание. Стараеше се да не се зазяпва прекалено в невероятното богатство от техника в колата на Оберман. Два телефона. Факс. Телевизор. Дискплейър, монтиран отстрани. Дискретни колонки на съраунд системата, вградени в светлата кожена тапицерия. Компютър и барче с напитки.

— Плувният басейн е отзад — добави на шега Оберман и се засмя, когато тя се обърна. — Върша много работа в колата — обясни той. — Излиза ми по-евтино от втори кабинет.

Роуина кимна, като се мъчеше да преодолее чувството, че далеч не си е на мястото. Какво си мислеше тя, че да влачи шефа си в някакъв затънтен и задушен клуб в дълбоката провинция? Това беше нейна работа, а не негова!

— Добре — оживи се Оберман. — Разкажи ми всичко, което си спомняш за първия път, когато видя тези момчета да свирят.

Няколко часа по-късно лимузината спря в една мръсна уличка. Небето в тази лятна вечер бе черно, заради дъжда и докато успеят да стигнат до входа на клуба зад ъгъла, се намокриха до кости. Роуина се препъна на прага и съобщи имената им на портиера, който настоя Оберман да остане да чака навън под пороя, докато той старателно преглеждаше списъка с гостите. Роуина помръкна. Виждаше, че това заведение е претъпкано с хлапета и няма място, където един възрастен човек да застане и да послуша новите изпълнители. А и той сигурно бе в лошо настроение заради времето и задържането.

— Да, добре — извика портиерът. — Оберман, Джошуа. Може да влиза.

— Благодаря — извика в отговор Роуина и издърпа президента си вътре.

— Не може да излизате и пак да влизате — намусено добави човекът на вратата.

Лицето на Оберман не вещаеше нищо добро.

Роуина преглътна тежко и влезе вътре, стиснала здраво ръката на шефа си, докато си пробиваше път през гъстата тълпа, за да намери къде да застанат. Беше свикнала с тълпите по метъл концертите, но все пак бе момиче. Сега имаше трудна задача — да се прави на бодигард на възрастен човек. „Поне е висок“, помисли си тя с благодарност, докато протягаше врат да види „Атомик Мас“, които вилнееха на мъничката сцена.

Джош Оберман гледаше мълчаливо групата, с широка усмивка на обруленото си лице. Радваше се, че Гордън не може да го види. Не искаше тя да разбере колко е доволен от нея.

Отпред групичка от пет хлапета, изглеждащи сякаш вчера са завършили училище, направо взривяваха публиката в малкото задушно клубче, все едно утре щеше да настъпи краят на света. „Господи, помисли си Оберман, барабанистът май изобщо не се е бръснал“. Песните им бяха оригинални, нови и с натрапчив ритъм, чудесни хармонии и съкрушителен бас. Предните редове представляваха куп блъскащи се тела, тийнейджърите се мятаха един върху друг, мокри от пот и от усещането за бунт.

Имаха страст.

Имаха музика.

Бяха млади.

„Освен това, каза си Джошуа Оберман, когато отново пуснаха светлините, ще имат и договор за запис“.

— Ела с мен — каза той на Роуина. — Отиваме зад сцената.

Преценила, че не е добра идея да моли шефа си да изчака няколко минути, Роуина го последва към страничния изход, като подбираше къде да стъпи между локвички бира, стъпкани картонени чаши и рекламни листовки. Хората от охраната си поговориха малко с Джош, после ги пуснаха да влязат в миниатюрната съблекалня, където момчетата от „Атомик Мас“ бършеха с кърпи запотените си тела и ги изгледаха въпросително.

— Здравейте, аз съм Джошуа Оберман, президент на „Музика Рекърдс“ — представи се Джош.

Две кутии с бира едновременно спряха във въздуха.

Оберман изтика Роуина напред, отбелязвайки одобрителните погледи, които момчетата й хвърлиха.

— А това е Роуина Гордън, която работи за мен в отдел „Изпълнители и репертоар“. Тя смята, че трябва да ви предложим договор за запис. Аз също.

Десета глава

В знойната жега в офисите на „Уестсайд“ на Седмо авеню телефонът на бюрото на Топаз звънна.

— Роси — отривисто се обади тя.

— Топаз? — Имаше леко пращене.

— Рупърт? — извика Топаз, зарадвана. — Руп! Как си? Дай ми номера си, ще ти се обадя.

— Всичко е наред, в съюза съм — отвърна Рупърт с безгрижието на човек, който не плаща телефонната сметка.

— Как вървят нещата там? — попита тя. Относителното спокойствие на колежа сега й се струваше много привлекателно.

— Станах редактор — каза той. — Джеймс Робъртсън е президент за зимния семестър, а Род Клейтън изнесе още една невероятна реч.

— Род е страхотен, ще ми се да бях там — въздъхна Топаз.

Речите на Клейтън я караха да се смее, докато я заболи стомахът. Сведе поглед към статията си за залеза на отбора „Мете“; колкото и да се стараеше и да я преработваше, все не се получаваше както трябва. Също като „Мете“ всъщност. Топаз беше голям фен на отбора и днес не бе най-добрият й ден.

— Както и да е, не ти се обаждам за това — продължи Рупърт, — а заради Роуина.

Топаз замръзна.

— Какво за нея? — спокойно попита тя.

— Не си ли чула? Трябва да си чула — невярващо каза Рупърт. — Най-напред изчезна от очите на всички в продължение на месеци. После се оказа, че работи за „Музика Рекърдс“ и един ден нахлула в кабинета на президента и му казала, че е глупак или нещо подобно. Явно за такова поведение в музикалния бизнес ти дават голяма червена точка. Както и да е, той отишъл да види някаква страхотна група, която тя била открила, и моментално им предложил договор за запис! Така че сега той смята Роуина за гений и ще я направи шеф на отдел „Изпълнители и репертоар“ или нещо такова — това означава, че тя ще подписва договорите с новите групи…

Топаз Роси изведнъж бе престанала да забелязва примигващите лампички на телефоните, крайните срокове, жужащите факсове и целия хаос в офиса. Седеше неподвижна като статуя. Успехът на Роуина наподобяваше нажежен до бяло нож, забит в сърцето й.

— Всички в „Оксфорд“ се обзалагат коя от двете ви ще успее първа — продължи Рупърт. — Някой ни изпрати по факса в „Чъруел“ експозето ти в „Уестсайд“ за онзи негодник Дейвид Ливайн — публикувахме го на първа страница! Беше невероятно, Топаз, дори и за теб.

— Благодаря, Руп — механично отвърна тя. — Тук всичко върви добре.

После й хрумна, че това ще стигне и до Роуина.

— Всъщност вероятно ще ми предложат договор за цялата мрежа на разпространение в Щатите — бързо добави тя. — Имам творчески контрол, отговарям директно пред Нейтън — той е главният редактор — и в „Уестсайд“ току-що ми дадоха собствена рубрика.

— О, боже, Топаз! — възкликна Рупърт поразен.

— Даже си купих малък апартамент — каза тя, — така че ако някога дойдеш в Ню Йорк… намира се на улица „Кларксън“, във Вилидж…

— Във Вилидж! — задави се Рупърт. — Да не би да си забогатяла?

— Оправям се — отвърна тя.

„Дано ти приседне, Роуина!“.

Нейтън Роузън мина край офиса й с умолителен поглед, означаващ: „Спаси ме“. Висока, слаба, руса жена с кожено палто го водеше към неговия кабинет, а на ръката й върху рамото му предизвикателно проблясваше златен „Ролекс“.

— Коя е тази? — прошепна Елиз на Топаз.

— Нямам представа — отвърна тя също шепнешком и поклати глава. — Питай Джейсън.

Елиз звънна по вътрешната линия на Джейсън Ричмънд.

— Не я ли познахте? — попита той. — Това е Мариса Матюс.

— Водещата на клюкарската рубрика ли? — задавено просъска Елиз.

Хапливата хроника на Мариса Матюс за висшето общество в Ню Йорк я правеше най-четената журналистка в Америка.

— Бившата му жена — добави Джейсън.

— Бившата му какво! — зяпнаха едновременно и двете.

— Нейтън е бил женен? — попита Елиз, която бе в „Уестсайд“ от две години.

— Цели седем години — потвърди Джейсън. — Той не говори много за личния си живот.

— Боже! Наистина е така! — промърмори Елиз, опипвайки брачната си халка.

Топаз се учуди от надигналата се в нея ревност. Нейтън Роузън щеше да е неин. Досега бе устоявал на всичките й аванси, но щеше да се вразуми. Днес щяха да вечерят заедно, за да обсъдят рубриката й, и тя таеше големи надежди още за тази нощ.

— Ще го измъкна — обеща тя на Елиз, скочи от стола си и решително закрачи към кабинета на главния редактор.

— Топаз Роси е готова за битка — каза една от асистентките в отдел „Очерци“ на секретарката си, когато зърна лицето й.

— Е, нищо ново.

— Скъпи! — измърка Топаз, нахлувайки през вратата на кабинета. — В колко часа ще се видим довечера? О, здравейте — добави тя топло и се обърна към Мариса. — Аз съм Топаз Роси. Виждам, че се познавате с приятеля ми, но май не сме се запознавали с вас! Нейтън, толкова си разсеян, миличък.

И тя отправи на Мариса ослепителна усмивка.

Роузън потисна смеха си.

— Скъпа, не мисля, че си се срещала с бившата ми жена Мариса Матюс. Мариса, това е приятелката ми Топаз Роси, изгряваща звезда в „Уестсайд“ — любезно ги запозна той.

Мариса й отправи поглед, който би понижил температурата дори и на Северния полюс, докато Топаз бавно се приближи до Нейтън и нежно го погали.

— Двамата с Нейтън бяхме заедно доста дълго — информира тя Топаз с леден глас.

— Е, какво да се прави! Всякакви гадости се случват, нали? — весело се обади Топаз. — Но пък всяко зло за добро — злобничко добави тя, като се надигна на пръсти да целуне Нейтън по бузата, бавно и с удоволствие, тайничко докосвайки с език загрубялата му кожа.

Роузън усети как в тялото му лумват огньове. Тънките устни на Мариса се свиха неодобрително. „Каква безсрамна малка италианка!“.

— Трябва да тръгвам, Нейтън — рязко изрече тя.

— Хайде да излезем на обяд някой път! — извика Топаз след отдалечаващата се Мариса, като с неохота пусна ръката на Нейтън.

Роузън й се усмихна, като се питаше колко дълго ще може да й устои. Та тя бе само едно хлапе, по дяволите, и работеше за него. Изобщо не биваше да се възползва от увлечението на това младо момиче по него.

— Благодаря, Роси — каза той. — Длъжник съм ти. Как върви „Сцена Ню Йорк“?

— Чудесно — сви рамене Топаз. — Току-що прекарах цял ден в Сентръл парк и интервюирах всички, които се качваха на въртележката.

— Звучи добре — отсечено кимна той, видимо доволен. — Ще поговорим повече на вечеря.

— Разбира се — каза Топаз и излезе.

„Работа, работа, работа, тъжно си помисли тя. Никога не мислиш за друго, нали?“.

Роузън потегли по улица „Бакстър“ към квартала Малката Италия.

— Къде отиваме? — попита Топаз, сърдита, че не е забелязал дълбокото деколте на роклята й.

— „Силвър Палас“ — отвърна Нейтън, вперил поглед право напред, сякаш така би могъл да забрави невероятните й гърди, които направо му вадеха очите. „Мили боже, моля те, дано не се възбудя пред очите й“. — Чух, че предлагат невероятно вкусни панирани хапки.

— Искам италианска кухня — възпротиви се тя.

— Е, аз пък искам китайска — любезно поясни Нейтън, — а аз съм този, който плаща.

— Ти си шефът — отсече Топаз.

Той зави по улица „Хестър“ и не й обърна внимание.

Топаз гледаше скъпите къщи с красиви аварийни стълбища от ковано желязо, покрай които минаваха. Чувстваше се по-спокойна извън офиса, сред оживлението на Малката Италия, с многобройните кафенета, китайски магазини и почти европейска атмосфера на безпорядък. Поне докато зяпаше околността, можеше да откъсне мислите си от гладко обръснатите страни на Нейтън и прошарените му слепоочия.

Като по чудо стигнаха до ресторанта без повече кавги.

— Какво ще искаш? — попита Нейтън, когато една от отрупаните с вкусни хапки колички за сервиране си проправи път през претъпкания ресторант до тяхната маса.

— Пролетни рулца, панирани скариди, задушени хапки свинско — поръча си Топаз, донякъде примирена с китайската кухня заради апетитното ухание на храната навсякъде около нея.

Нейтън напълни чинията си. Тренираше във фитнес по три пъти в седмицата, не пиеше алкохол и смяташе хубавия сладолед за най-върховното човешко удоволствие, ако не се брои сексът. Така че можеше да се натъпче с храна, ако му се искаше.

И като стана дума за секс, Топаз Роси го възбуждаше. Полата й се бе повдигнала леко, докато се качваше по стълбите пред него. Просто не можеше да се въздържи.

— … и мисля, че ще е интересно да се попитат шестима известни личности какво са чели в училище…

— … това ще е страшно забавно, Нейт, за мъжките списания — „Моята предпочитана партньорка за една нощ“, от спортисти…

Роузън, водещ си бележки, се задави с пролетното рулце, което дъвчеше.

— Роси! — протестира той шокиран.

— Защо не? Сексът вдига продажбите, особено на мъжките списания. И мисля, че можеш да предложиш да се добави диск като подарък към „Уайт Лайт“. Някои книжарници го пробваха миналата година в Англия, когато бях в колежа, и оборотът им скочи четири пъти.

Нейтън си записа. Беше фантастично — несекващ поток от идеи. Откъде й хрумваха? Ще поговори с Хари Бърнбаум за нея, ще се наложи. Имаше свободно място за редактор в отдел „Очерци“ на „Ю Ес Уомън“ и Топаз Роси очевидно изглеждаше идеална за поста. Кой бе чувал за редактор на очерци само с едногодишен стаж? Е, сега щяха да чуят.

Наблюдаваше я. Приведена напред, сините й очи искряха от бликащия ентусиазъм.

— Мислех, че ще си говорим за „Сцена Ню Йорк“, а не какво би правила, ако ти ръководиш „Америкън Магазинс“ — тихо каза той.

Тя сви рамене.

— Имаш ли някакъв проблем със „Сцена Ню Йорк“?

— Не.

— Получаваме ли добри отзиви от читателите?

— Доста добри — призна Нейтън. Всъщност в „Уестсайд“ никога досега не бяха се получавали толкова много писма.

— Тогава какво има да обсъждаме? — попита Топаз.

Той я погледна.

— Млада госпожице, би трябвало да те преметна на коленете си и да те напляскам.

Топаз усети влага между краката си.

— Обещания, обещания — каза тя и го докосна с обувката си.

Нейтън се бореше със себе си. Беше твърд като камък.

— Престани — каза той през стиснати зъби.

— С какво да престана? — невинно попита Топаз.

Двамата се изгледаха продължително.

— Ще взема сметката — промърмори тя, скочи от мястото си и се обърна към бара, за да плати.

Едва не се затича надолу по стълбите и през вратата, за да го изчака навън. Трябваше да го измъкне от претъпкания ресторант.

Роузън стоеше на тротоара само след секунди, сграбчи я за раменете и я притисна с гръб към стената.

После я целуна, тялото му плътно прилепваше към нейното, тежестта му я притискаше там, на улицата, меките й гърди се опираха в гръдния му кош и тя можеше да усети ерекцията му.

Нейтън нежно разтвори устните й и прокара върха на езика си по вътрешната страна на горната й устна. Тя простена.

Той се отдръпна от нея и я погледна в очите, в които се четеше изненада, желание и уплаха.

— Топаз Роси — прошепна той в ухото й, — ще те накарам да видиш звездите.

Топаз седеше сковано в мрака на таксито, като опитваше да не се издаде пред шофьора. Лявата ръка на Нейтън, скрита от палтото й, бе в бикините й и той я галеше много нежно с два пръста, без да спира, нагоре и надолу.

— Отиваме в сградата на „Америкън Магазинс“ на Седма улица, моля — небрежно каза той. — Имам малко недовършена работа в офиса.

Двамата влязоха в мраморното фоайе. Нейтън подкрепяше Топаз, докато си вземаше ключовете. Щом вратата на асансьора се затвори, той започна да я гали навсякъде, едва се сдържаше. Топаз бе полудяла от страст. Цялото й тяло изгаряше за него, възбудено от докосването му. Той постави и двете си ръце от вътрешната страна на бедрата й, галеше я, изкусително близо до дупето и вагината й, но без да ги докосва.

— Моля те, Нейтън — прошепна тя, останала без дъх, — моля те!…

Вместо отговор, той я изведе от асансьора и я поведе покрай пустите офиси на етажа на „Уестсайд“. Топаз едва се крепеше на крака и го следваше с препъване.

Нейтън отвори кабинета си, но не си направи труда да запали лампите; приглушеният блясък от неоновите светлини на нощния Ню Йорк беше повече от достатъчен. Огледа се из стаята към стола си с анатомични извивки, папките с документи и притихналия компютър. После се обърна към Роси, облегната на вратата за опора и тръпнеща от желание. Впери поглед в нея за миг, омагьосан от безупречната й млада кожа, от устните й — влажни и разтворени, от сините й очи — помътнели от страст.

„Господи, тя е истинска фантазия за всеки мъж!“, помисли си Нейтън похотливо. Пенисът му беше толкова твърд, че започваше да го боли. Страхуваше се да я докосне, не беше сигурен какво ще му направи тя, къде ще го отведе това.

Бе се заклел да не го прави.

Тя му бе показала какво иска.

Питаше се кой кого съблазнява.

— Чудесна рокля — дрезгаво изрече той, — но мисля, че ще изглежда много по-добре като купчинка на пода. Свали дрехите си.

Топаз се съблече с непохватни от страстта пръсти. Видя как Нейтън Роузън я зяпа захласнат. Разтърси я нова вълна страст — виж само как му въздействаше, как я зяпаше той. Нарочно разкопча бавно сутиена си, позволявайки му да види как нежната дантела с цвят на шоколад гали настръхналите зърна на гърдите й, после внимателно смъкна по бедрата си оскъдните копринени бикини.

— Е? — нахално попита тя. Завъртя се пред него, за да му се покаже, изкушавайки го.

Роузън направо не можеше да повярва на гледката пред себе си. Членът му напираше в панталона му.

— Ела тук — задъхано каза той.

Топаз прекоси стаята и посегна към него, прокара ръка по предната част на джинсите му, усети колко е твърд. Силните ръце на Нейтън я стиснаха за раменете, движеха се по гладката й кожа, а натискът им издаваше нетърпението му. Тя потърси копчетата на джинсите му и ги разкопча, после пъхна ръка вътре — беше твърд като кремък, пареше в дланта й и тя разтвори пръсти и пак го притисна с леко, възбуждащо движение. Усети как пулсира под докосването й, как дъхът му спира.

Роузън простена дрезгаво, напълно неспособен да се въздържа и миг повече. Погали я, стисна леко дупето й, прокара длани по стегнатите й големи гърди с разкошни набъбнали зърна, после нежно я завъртя и я накара да се наведе над бюрото.

След миг го усети да прониква в нея, навътре и пак навън, навътре и навън, и цялото потискано сексуално желание сякаш се събра на едно място. Топаз се обърна и видя Нейтън зад нея и над нея — усмихваше се, любеше я бавно; тя усети по тялото й да се разлива сладостно чувство и стигна до края, като почувства как дори пръстите на ръцете и краката й, цялата й кожа потръпва от оргазма…

Единадесета глава

Роуина Гордън се облегна на меката тапицерия на седалката си, докато самолетът рязко се сниши, подготвяйки се за кацане. Протегна шия в опит да зърне очертанията на небостъргачите на Манхатън на хоризонта под нея, пълни с обещания и заплахи. В този миг поръчаното за нея такси щеше да спре на летище „Кенеди“. Ще чака да я отведе до „Мирър, Мирър“ — прочутото, скъпо нюйоркско студио със строго ограничен достъп. Наричаха го „Фабрика за мечти“. Където добрите групи влизаха, за да станат велики. Където звездите отиваха, за да се превърнат в мултиплатинени супернови. Където някаква магия се спускаше над записите на само няколко албума на година, превръщайки ги във вулканичен взрив от звук, който може да те зашемети дори и на домашната стереоуредба. Магия, която превръщаше стаята ти в Медисън Скуеър Гардънс. Която придаваше на барабаните дива сила, на китарите — забележителен звук, на вокалите — жестока прецизност, и изстрелваше записа ти на върха на класациите и на корицата на „Ролинг Стоун“.

Защото „Мирър, Мирър“ беше студиото, където записваше Майкъл Кребс.

А Майкъл Кребс бе най-добрият продуцент на света.

И Роуина Гордън трябваше да го има.

Отначало сякаш сънуваше наяве. В края на краищата, нещата вървяха толкова добре: Джош подписа договор с „Атомик Мас“, тя получи голямо повишение, увеличение на заплатата и чудесен нов апартамент на „Ърлс Корт“, а момчетата от групата се превърнаха в любимци на медиите. Малките им концерти станаха по-големи. Билетите за по-големите се разпродаваха веднага. Пет небезизвестни групи им предлагаха да им бъдат подгряваща група на турнетата им. И сред всички вълнения момчетата не се главозамаяха и продължаваха да пишат страхотни песни…

Затова Роуина на шега бе споменала пред Джош Оберман, че трябва да вземат Майкъл Кребс за продуцент. Да, да. Легендарният Майкъл Кребс, който работеше единствено със суперзвезди, вероятно имаше ангажименти за цяло десетилетие напред и би очаквал да платят няколко милиона за услугите му.

Разбира се, мултиплатинен албум би донесъл печалба от шест или седем милиона. За голяма група цената не беше неприемлива.

Но „Атомик Мас“ бяха нова малка група, току-що подписали договор и без нито един собствен сингъл. И бюджетът на Роуина бе сто хиляди долара.

Така че наистина го каза само на шега.

„Всемогъщи боже, какво правя тук?“, помисли тя, докато приглаждаше дългата си руса коса в стегната опашка на тила и се опитваше да изглежда спокойна, сякаш непрекъснато лети до Ню Йорк в бизнес класата. „Какво ще му кажа? Сто и петдесет хиляди долара? Той ще ми се изсмее в лицето. Сигурно ще си навехна някое ребро, когато горилите от охраната му ме изхвърлят на тротоара“.

Но Джош Оберман си беше такъв! Когато му хрумнеше нещо — край.

— Значи мислиш, че Кребс трябва да продуцира „Атомик Мас“? — бе попитал той протежето си.

— О, разбира се! — Роуина се усмихна широко и потупа касетите с демозаписи като горда майка детето си. — Те са най-добрата група и трябва да имат най-добрия продуцент. И веднага щом спестя милион долара, ще го наема за тях.

Оберман се изправи и закрачи по мекия килим в офиса си като нетърпелив леопард.

— Познавам Майкъл от много отдавна — каза той изведнъж. — Дадох му първата работа, когато бях в „Електра“. През седемдесет и четвърта. Ще се срещне с теб, ако го помоля.

— Джош, не говориш сериозно — възпротиви се Роуина. — Ще ни струва десет пъти повече от целия ни бюджет!

— Можем да си позволим до сто и петдесет хиляди долара — отвърна Оберман, проявявайки безразсъдна щедрост.

— Навярно се…

— Никакви възражения — настоя Оберман. — Летиш до Ню Йорк, за да се срещнеш с него. Вземи демозапис. Ако хареса музиката, може да го направи и за толкова пари. На Майкъл може да му хареса да започне с напълно неизвестна група. Той обича да рискува. Ще го накарам да изпрати такси, което да те отведе до студиото, а останалото оставям в твои ръце.

— Шефе, напълно си изгубил ума си. Няма никакъв шанс да се получи.

Оберман я погледна със странно изражение.

— „Атомик Мас“ са твоя група, Роуина — каза той. — Постарай се да се получи.

— Мога ли да взема чашата ви за шампанско, госпожице? — попита красива стюардеса с мек американски акцент. — Ще кацнем само след секунди.

— Благодаря — отвърна Роуина, стресната в мислите си.

Господи, наистина го правеше! Пристигаше в Ню Йорк за пръв път. За да се опита да сключи сделка със супер продуцент. Лично. Съвсем сама. Ето я! Статуята на свободата!

— О, господи! — изрече на глас Роуина.

Никога през живота си не се беше чувствала толкова нервна.

— По каква работа? — любезно попита митническият служител.

Не че го интересуваше. Момичето очевидно не приличаше на наркотрафикант, престъпник или нелегален имигрант, но докато й задаваше въпроси, можеше да се наслаждава на дългите й, стройни крака в тесни панталони, на нежната извивка на гърдите й под прилепналата еластична блузка, на разкошната руса коса и направо неприлично секси устни — меки, сочни, естествено леко издадени — които контрастираха с деловото сако и елегантното куфарче.

— Имам среща — отговори тя с отчетлив английски акцент.

Служителят се оживи още повече. Каква сладурана. Звучеше като принцеса Даяна, изискана и нетърпелива. Направо му се искаше да я разгорещи.

— С кого?

— С един продуцент.

— О! — той я погледна многозначително. — Значи сте актриса?

Роуина поклати глава с усмивка.

— Не такъв продуцент.

— Е, добре дошли в Съединените американски щати — с въздишка каза мъжът.

Налагаше се пак да се заеме с обичайното. Дебели туристи и пищящи деца. Страхотно…

Доволна, че всичко мина, Роуина затика количката с багажа си към залата за пристигащи, като се молеше таксито на „Мирър“ да не се е отказало да я чака. И без да дразни Майкъл Кребс, щеше да й е достатъчно трудно. Вгледа се в тълпата роднини, служители на компании и шофьори на таксита, които държаха малки табелки с имена. Нищо. Провери пак. Определено нямаше „Гордън“. По дяволите! Налагаше се да се обади и да обясни…

— Госпожице Гордън? — почтително попита някой.

Тя се извърна и се озова пред висок частен шофьор в пълна униформа — шапка с козирка, сив костюм, всичко.

— Да, аз съм — отговори тя, като се стараеше да не го зяпа нахално.

— Господин Оберман ни даде описанието ви, госпожице — обясни той и пое количката й. — Бихте ли ме последвали, лимузината ви е паркирана отпред. Господин Кребс би искал да знае дали ще се срещнете с него веднага, или предпочитате първо да отидете до хотела?

— Ще идем направо в студиото — каза Роуина. „Лимузина! Боже!“ — Ако е удобно за господин Кребс да ме приеме сега.

Шофьорът почтително докосна козирката на шапката си и я поведе към изхода, а Роуина пристъпваше на три крачки зад него с плахата надежда, че всички ще спрат да я зяпат. Не можеше да повярва. Това бе послание за „Музика“ от Кребс. Когато Оберман предложи да изпрати такси, той отговаря с…

Роуина излезе навън под яркото слънце и усети как ахва от удивление.

Паркирана пред обичайната колона от коли, стоеше най-голямата, най-дългата и най-неефективната от екологична гледна точка кола, която някога бе виждала. Простираше се пред нея, блестяща, лъскава и абсолютно показна. Имаше три задни врати. Шофьорът прибра куфарите й в огромния багажник с изключително внимание, сякаш бяха марка „Луи Вуитон“ и съдържаха кралските скъпоценности, а не обикновените й тениски и пижами от „Маркс и Спаркс“. Тя заобиколи и отвори третата от задните врати, като се мъчеше да спре да се блещи и да се държи нормално. Какво би направил Джош? Вероятно и окото му нямаше да трепне.

Малка тълпа се беше събрала пред вратите на летището и любопитно наблюдаваше сцената. Роуина почувства как вековната сдържаност на шотландските й прадеди се надига в протест срещу подобна вулгарност. Изчерви се силно, бързо се вмъкна в колата и затвори вратата, благодарна, че това чудовище има огледални прозорци. Поне никой нямаше да може да види кой е вътре. Вероятно щяха да си помислят, че е Мадона…

Четиридесет минути по-късно малко се бе поотпуснала. Колата се движеше толкова плавно — струваше й се, че лети. Бе звъннала в Лондон от вградения телефон, после включи телевизора на MTV — където и да се намираш по света, някои неща си остават същите — и извади уокмена си. „Спомни си защо си тук!“

Най-новият и най-добър демозапис на „Атомик Мас“ прозвуча в ушите й, докато минаваха през центъра на Манхатън. Замаяна от красотата на града — извисяващите се небостъргачи, огромните неонови билбордове — тя се намести удобно на кожената седалка и реши просто да се наслаждава на гледката. О, спокойно може да свикне с това, помисли си Роуина, докато завиваха по Таймс Скуеър на път за студиото. И какво като Кребс е решил да изпрати лимузина? Може пък и да се съгласи да приеме сто и петдесет хиляди долара за нова група. В края на краищата те наистина бяха много добри. И по думите на Джош той обичаше да рискува.

Едно тихо гласче в главата й повтаряше, че сигурно се шегува.

Нямаше начин да стане.

А Оберман й бе казал да се постарае и да го направи. Господи!

Лимузината плавно спря. Роуина изключи музиката и погледна навън. Намираха се пред правоъгълна ниска сграда от черен гранит.

— Пристигнахме, госпожице — обади се шофьорът. — Вие можете да влезете, а аз ще закарам куфарите ви до хотела.

— Благодаря — каза тя, притеснено му подаде огромен бакшиш от двайсет долара и слезе от колата.

Зърна отражението си в стъклата на прозорците: дългата й коса бе разрошена, очите — уморени от полета. Трябваше първо да се поосвежи в хотела. Е, какво пък… Вече беше прекалено късно!

Пое си дълбоко въздух и влезе във фоайето през автоматичните врати, които се отвориха със свистене. Приемната на студиото бе в разточително оранжево, върху мокета бе застлан персийски килим, навсякъде имаше мебели от тъмен махагон, меката светлина на лампите на тавана и по стените действаше успокоително, а на бюрото на рецепцията стоеше огромна, с бъбрековидна форма, кристална ваза, пълна с бели рози.

— Мога ли да ви помогна? — попита безупречно облечената служителка, като я огледа неодобрително.

Роуина се почувства безкрайно неловко, застанала в този дворец с омачканите си дрехи, малка демо касета и предложение за джобни пари към Майкъл Кребс. Господи, дори хората от рецепцията му носеха „Шанел“.

— Идвам при господин Кребс — каза тя с цялата увереност, която успя да събере. — Той ме очаква. Казвам се Роуина Гордън, от „Музика Рекърдс“ в Лондон.

Момичето въведе името й в компютъра си и й отправи малко по-приветлив поглед.

— Да, госпожице. Ще му съобщя, че сте тук.

Каза тихичко нещо по вътрешния телефон и отново се обърна към нея.

— Чудесно. Минете направо през онези врати, там ще ви посрещнат и придружат до кабинета му — добави тя и й се усмихна, разкривайки прекрасните си и скъпоструващи зъби.

Роуина кимна отсечено и с разтуптяно сърце влезе в централната част на звукозаписния комплекс. „Стига! Можеш да се справиш“.

— Госпожице Гордън? — обърна се към нея поредният учтив служител. — Насам, ако обичате…

Тя го последва. Минаха покрай три студиа и стигнаха до централния офис, където той й отвори вратата с широка усмивка.

Роуина отметна косата си зад ушите и пристъпи в кабинета на продуцента. Стаята беше голяма и изпълнена с блестящ хром, черна кожа и високотехнологичен лукс. Майкъл Кребс работеше върху нещо на бюрото си, цялото от стъкло и отрупано с телефони, факсове, скъп компютър и разнообразно звукозаписно оборудване.

Сърцето й се сви. Да предложи сто и петдесет хиляди долара на този човек щеше да е обида. Но това беше проклетият й бюджет! Толкова отпускаше шефът й…

— Майкъл Кребс? — обади се тя.

Той стана, натисна няколко клавиша на компютъра си и се обърна към нея с усмивка.

— Роуина, радвам се да те видя — Кребс се приближи до нея и сърдечно разтърси ръката й. Тя забеляза как очите му бързо и преценяващо обходиха тялото й. — Джош Оберман е твой голям фен. Разказа ми всичко за теб, освен защо си тук.

— Благодарна съм, че можахте да ми отделите малко време — отвърна Роуина. — И благодаря за колата.

Смаяно осъзна, че се изчервява. О, боже! Защо първо не отиде до хотела да се преоблече? Той изглеждаше невероятно, зашеметяващо красив.

Майкъл Кребс бе малко над четиридесетте, с двайсетина години по-възрастен от нея. Висок, мускулест и строен, с интелигентни черни очи и посребрени слепоочия. От държанието му се излъчваше съвсем естествено пълно самообладание и сила. Роуина забеляза, че носи спортна риза, джинси и маратонки — никакъв „Ролекс“, бижута или нещо, което да показва богатството му. Дори и в тези великолепни офиси никъде не се виждаха златни или платинени дискове, а тя знаеше, че би могъл да покрие стените на целия комплекс с тях, ако поиска. Всичко в него сякаш казваше: Няма нужда да се хваля сам.

Но именно очите му я омагьосваха — хипнотични, приковаващи, оградени от най-невероятните гъсти, тъмни мигли, дълги като на жена. Не можеше да откъсне погледа си от неговия — чувстваше се прозрачна, сякаш той прозираше всичко в нея.

Лека сексуална тръпка започна да се разгаря между краката й.

— Колата ли? Нищо особено. Държим няколко на разположение за групите, които записват тук — каза Майкъл. Махна към черното кожено канапе. — Защо не поседнеш? Не искам да те държа права. Сигурно си изтощена.

— Благодаря — отвърна тя, седна и се пресегна за касетата си.

Направо й се гадеше от нерви. Майкъл Кребс беше продуцент от световна класа, а тя бе прелетяла Атлантика, за да го помоли да работи с напълно неизвестна група, и то за смешни пари. Не знаеше откъде да започне.

Кребс дръпна един стол за себе си и седна срещу нея, напълно спокоен. Какво красиво момиче. Фантастична коса. Много чувствени устни. За миг си представи как поема с тях пениса му. И безкрайно дълги крака — боже, човек можеше да се изгуби между тях. Направо му се прииска да е ерген. Беше толкова сладка, личеше си, че е силно притеснена, и изобщо не успяваше да го скрие. Горкото хлапе, на Оберман вероятно му е хрумнала някоя щура идея и е изпратил тази зашеметяваща мацка да му свърши черната работа.

Какво бе казал старият хитрец? Че това хлапе е умно, упорито и чудесен търсач на таланти? „С естествен усет към рок музиката“, така ли се бе изразил?

С този външен вид? Как ли не!

— На какво дължа удоволствието? — внимателно попита той.

Роуина се сепна и затършува в чантата си за демокасетата. Протегна я към него.

— Искаме да продуцирате тази група, с която имаме договор — каза тя. — Смятаме, че вие сте идеален за тях. Наричат се „Атомик Мас“.

Майкъл Кребс озадачено поклати глава.

— „Атомик Мас“? Нищо не ми говори — каза той. — Сигурно нещо съм блокирал. Припомни ми как се казваше последният им албум.

Тя преглътна с мъка.

— Никога не са записвали нищо — отвърна Роуина. — Това ще им е първият запис.

Той я зяпна.

— Оберман иска от мен да работя за новопоявила се група! Това се казва новина — заяви той. — Ще похарчи толкова пари за нова група?

„О, боже!“, помисли си Роуина.

— Можем да ви предложим — „Джош ще ме убие“ — двеста хиляди долара.

Смаян, Кребс се ухили широко.

— Правилно ли чух? Двеста хиляди?

Тя кимна. Все още стискаше демокасетата като пълна идиотка. Дори не си бе направил труда да я вземе от нея.

— Госпожице Гордън, информирали са ви погрешно — осведоми я Кребс. — Наистина имам свободно време в графика си за следващите два месеца, но цената е един милион. Най-малко. И никога не работя с неизвестни изпълнители.

— Но не бихте ли искали да представите на света нова група? Да започнете от нула? Мислех, че обичате да рискувате, господин Кребс — студено заяви Роуина.

За своя изненада — бе се ядосала. Как можеше така да отхвърля „Атомик“, след като дори не ги е чул?

Майкъл долови предизвикателството в тона й. Интересно. Може би момичето наистина има кураж.

— Някога го правех. Но времената се менят — също толкова студено й отвърна той. — И цената е милион долара, минимум.

— Но ние нямаме милион.

— За двеста хиляди дори не бих станал от леглото си.

Роуина се изправи вбесена.

„Много жалко, че Оберман не е обяснил на момичето правилата на играта“, помисли си Майкъл. Изглеждаше умна и страстна. Щеше да се изкаже ласкаво за нея пред Джош, когато му се обади да го наругае, задето му губи времето. Но Оберман си беше такъв: напълно луд, играещ по собствените си правила.

— Съжалявам, че си пътувала напразно — каза той с усмивка.

Роуина избухна.

— Времената явно наистина са се променили. Някога бяхте герой, господин Кребс. Истински визионер. Господи, бях окачила статии за вас на стената, когато учех в колежа! Невероятно е какво могат да направят няколко платинени албума, нали?

Хвърли му касетата.

— Задръжте я като подарък. Може да ви напомни на какво са способни няколко хлапета, на които им пука за музиката. Но предполагам, че вас не ви е грижа вече. Интересува ви само звънът на парите, нали?

Скочи на крака.

— Няма нужда да ставате. Сама ще намеря изхода.

Удивен, Майкъл се загледа след нея.

Роуина пусна душа и остана под силната струя вода, която масажираше врата и раменете й, премахвайки напрежението в мускулите й. Отметна дългата си мокра коса назад, като изстискваше балсама от нея и я изплакваше.

„Нищо не освежава така човек, както измиването на косата“, помисли си тя, спря водата и се загърна в един от меките бели халати на хотела. Душът бе накарал цялото й тяло да се съживи отново, зърната на гърдите й се бяха втвърдили от хладния въздух в стаята, усещаше кожата топла и жива. Определено щеше да излезе тази вечер. Бе поспала и се чувстваше добре. Навярно щеше да си купи „Вилидж Войс“ във фоайето и да провери кои групи свиреха на живо.

Имаше само една нощ в Ню Йорк. Не искаше да я пропилее, като седи в стаята. През прозореца можеше да види Манхатън, проблясващ в нощта, колите се движеха по правите улици като реки от светлина. Градът беше вълнуващ и оживен. Искаше да се слее с тълпата, да стане част от него.

На вратата се почука силно.

— Влезте — извика Роуина и пристегна колана на халата си.

Чудесно. Умираше от глад. Бе си поръчала огромен сандвич с осолено телешко и ръжен хляб, и студена бира — в крайна сметка, когато си в Рим, прави като римляните…

— Здравей отново — каза Майкъл Кребс и влезе.

Роуина направо подскочи от изненада и машинално пристегна още по-здраво халата си.

— Какво правите тук? — стресна се тя.

— Имаме адреса на хотела ти, забрави ли? Нали докарахме тук багажа ти — напомни й той. — Реших, че е добре да дойда да те видя, преди да отлетиш обратно.

Тя не каза нищо.

— Знаеш ли, много отдавна никой не ме е пращал по дяволите — отбеляза Кребс, оглеждайки очертанията на стройното й тяло под халата. „Престани!“, нахока се той сам. — Оберман каза, че си упорита. Не ме е излъгал.

Засрамена, Роуина започна да се извинява, но продуцентът я прекъсна.

— Чух твоята група. Беше ми любопитно — каза той. — Доста добри са.

— Да, така е — съгласи се тя със затаен дъх. Дали се канеше да й каже онова, което тя се надяваше да чуе?

— Добре, ще го направя — заяви Майкъл Кребс с блеснали очи. — Но не за двеста хиляди. Ако ще поемам риска да работя с тези момчета, искам да имам дял от бъдещето им. „Музика“ няма да ми плаща нищо, но ще получа пет процента. От цялата печалба.

— Пет процента от цялата печалба? Това може да са страшно много пари — възрази Роуина, като се мъчеше да сдържи вълнението си.

Кребс я погледна.

— Не си играй с мен, хлапе. Ще сключим ли сделка или не?

— Да, сър — съгласи се тя тържествуващо. — Благодаря ви, господин Кребс. Сигурна съм, че няма да съжалявате.

Майкъл Кребс! Майкъл Кребс щеше да продуцира „Атомик Мас“! Това бе ударът на века!

— Дано да е така. И можеш да ме наричаш Майкъл — каза Кребс, наслаждавайки се на реакцията й.

Отново я огледа преценяващо. Жена му гостуваше на родителите си тази седмица и нямаше нужда той да се прибира вкъщи. А това момиче го вълнуваше: талантлива, смела, умна, малко безразсъдна… „Е, оправда се пред себе си, сега ще работя с нея“.

— Защо не се облечеш, Роуина? — предложи той. — Ще ти покажа Ню Йорк.

Дванадесета глава

— Значи изборът е между тези двамата — обобщи председателят, прелиствайки едно от досиетата на бюрото си.

— Така бих казал.

Нейтън Роузън се загледа леко притеснен навън през стъклените стени на офиса. Обикновено не страдаше от световъртеж, но сега се намираше на шейсетия етаж, на покрива на кулата на „Америкън Магазинс“. По прищявка на Мат Гауърс, главен изпълнителен директор на компанията, стените бяха целите от стъкло, за да може да вижда целия Ню Йорк чак до океана. „Защото журналистиката е преди всичко наблюдение“, били думите му или поне така се говореше.

Нейтън Роузън беше нов в борда на „Америкън Магазинс“ и не бе свикнал с гледката. Както и да е, предпочиташе да си мисли, че е изнервен от височината, а не заради факта че тайно се среща с единия от кандидатите, които препоръчваше на шефа си.

— Не са ли малко млади? — отбеляза Гауърс.

Джо Голдстийн бе на трийсет, Топаз Роси — на двайсет и три.

— Да, сър. Деца чудо — усмихна се Нейтън, самият той едва на четиридесет и една. — Но и двамата са доказали, че могат да ръководят списания. Тиражът и приходите се вдигат, а разходите на всяко управлявано от тях заглавие намаляват.

Гауърс кимна, съгласен с фактите.

— Заложил съм много пари в този проект.

— Да, сър, знам.

— Джо Голдстийн има магистърска степен по бизнес администрация от „Уортън“ — отбеляза председателят. — А Роси?

— Тя завършва първата си година. Посещава занятията вечер и през уикендите, тъй като не иска да прекъсва работа.

— Програмата акредитирана ли е от „Айви Лийг“?

— Да.

Гауърс се замисли.

— Това е много добро отношение — каза той. — Наистина. Тези двама младежи срещали ли са се?

— Не. Голдстийн скоро се премести в Ню Йорк. Преди работеше в офиса в Лос Анджелис.

— Събери ги, Нейтън — нареди председателят. — Имат право да се запознаят с конкуренцията.

Джо Голдстийн беше в лошо настроение.

„Не искам да се занимавам с глупости — ядосваше се той. — Нямам нужда от този цирк. И без това нямаме време за губене“.

Засуети се безцелно с идеално поставената папийонка. Мразеше да носи смокинг. Чувстваше се скован и несръчен и смяташе, че прилича на келнер. Но човек не отказваше покана за вечеря от Нейтън Роузън, директор в „Америкън Магазинс“, отговорен за Източния бряг. И щом на нея пишеше: „Вечерно облекло“, значи обличаш такова.

От огледалото го гледаше красив и гневен млад мъж. Джо хладно огледа отражението си. Невъзмутимият му поглед обхвана черната като оникс коса, подстригана безмилостно късо, тъмните, напрегнати очи, изпъстрени със сиви точици, широката, гладко избръсната челюст. Беше привлекателен, гладката му кожа бе потъмняла до кафяво от калифорнийското слънце, имаше мускулесто тяло и дълги здрави крака, неудобно оковани в твърдия черен лен. Намръщи се.

На трийсет, Джо Голдстийн бе заклет ерген и доста добре се представяше като „Мъжът, който има всичко“. Беше най-големият от четирима сина на средно заможен търговец на дребно от Масачузетс и властта и отговорността на най-големия брат му придаваше вида на човек, който съвсем естествено очаква да стои начело. През целия си живот бе много амбициозен. Получаваше отлични бележки в гимназията — отначало, за да даде пример на братята си Клиф, Мартин и Сам, а после — защото да е най-добрият се превърна в негова втора природа. Всяка година завършваше с отличие, играеше като полузащитник във футболния отбор и получаваше титлата „С най-големи надежди за успех“ три години подред. Родителите му, вярващи в честния труд, Бог и семейните ценности, бяха наложили стандарти за най-големия си син, които той следваше неотклонно.

Джо помагаше на възрастните хора да пресекат улицата, всяка седмица отделяше от джобните си пари за благотворителност и ставаше прав, когато в стаята влезе дама. Само две неща му пречеха да се превърне в истинска карикатура на идеалния американски младеж републиканец: първо, беше евреин; второ, беше непоправим женкар.

Момчетата от семейство Голдстийн бяха учили в частно училище, издръжката в което едва бе по силите на родителите им. Беше старо, престижно учебно заведение и макар и не единствените ученици, които не бяха християни, се числяха към ограничено малцинство, погълнато от морето от богаташки деца от Бостън с попечителски фондове и корени във висшето общество. Джо никога не се почувства напълно спокоен там. Един ден мина да види най-малкия си брат Сам, тогава шестгодишен, и го завари да плаче в един ъгъл на площадката за игра. Няколко по-големи момчета го ритаха и удряха, крещейки обидни думи. Най-големият непрекъснато вдигаше ръка в нацистки поздрав и явно се опитваше да накара и малкия Сам да направи същото. Джо хукна по асфалта.

Беше на седемнайсет, два пъти по-едър от тях, и когато стигна до групичката, те веднага се дръпнаха изплашени и оставиха братчето му на мира.

Двама се разплакаха. Водачът на групата, четиринайсетгодишен хлапак, просъска насреща му:

— Чифутин!

Вдигна ръка в нацистки поздрав и я завря направо в лицето на Голдстийн. Не се притесняваше да отнесе един-два удара с юмрук. Всички знаеха какъв е полузащитникът евреин; не би ударил лошо хлапе, което е два пъти по-дребно от него.

Джо погледна брат си.

— Добре ли си? — попита той.

Сам изхлипа утвърдително.

Джо сграбчи дясната китка на водача на групичката и я стисна здраво. Обърна се към останалите грубияни, които го наблюдаваха с ужас.

— Ето така правят чифутите с фашистите — каза той. После му счупи ръката.

Никога повече не ги закачиха, но Джо не забрави случката. Престана да се опитва да се впише социално сред хора, които презира. Оттогава избираше приятелите си много внимателно, като прекарваше времето си само с момчета, чийто морал и всеотдайност приличаха на неговите. Академичните постижения също се превърнаха във въпрос на чест. Джо работеше по-усърдно и ставаше все по-добър, сякаш да докаже на самия себе си колко струва. Единственото му развлечение беше спортът, а по-късно — и жените.

След пубертета момичетата направо му се лепяха и той напълно се възползваше от положението. Казваше си, че е така, понеже е футболист, но след като влезе в „Харвард“ и се зае с вестника „Лампуун“ вместо със спорт, потокът от жени не секна. Нито пък след като завърши с отличие и се записа направо в бизнес школата на „Уортън“.

И Джо се възползваше. И защо не? Беше привлекателен, мускулест и добре надарен. Важно беше и че е умел и чувствителен любовник, който много се старае партньорките му да са задоволени. Практикуваше безопасен секс и говореше откровено за онова, което иска. Имаше си строги правила: не се забъркваше с момичета, които се обвързваха прекалено. Обичаше компанията на жените, харесваше му да спи с тях, но това беше всичко и той се стараеше да е ясно на всички. И дори при тези условия те пак се тълпяха около него — еврейски момичета и християнки, бели и черни, азиатки и мексиканки. Джо не подбираше много. Просто обичаше жените, от всички раси.

Само с един тип жени Джо изобщо не се погаждаше и определено не ги искаше в леглото си — амбициозните, агресивни жени с кариера. Смяташе, че феминизмът не е лошо нещо, до известна степен, разбира се, и че дамите трябва да се уважават. Но не харесваше жени, които се преструват на мъже. Джо ценеше високо състраданието и грижовността в една жена; печеленето на прехраната и защитата запазваше за себе си. Беше напълно последователен в старомодните си ценности. Смяташе, че „митът за красотата“ на Наоми Уотс е само куп истерични глупости. Знаеше, че много мъже тайно са съгласни с мнението му.

Джо Голдстийн беше свестен човек, но сексист.

Не харесваше жени като Топаз Роси. Не искаше да вечеря с тях. И никак не му се нравеше да се преструва, че се съревновава с тях за директорския пост на ново списание от висока класа с икономическа тематика. Мъжко списание. Което все едно бе направено за него, но за което сега се налагаше да се преструва, че се бори, така че „Америкън Магазинс“ да спазят коректния тон.

Мразеше да си губи времето.

Топаз въздъхна.

— Господи — обърна се тя към един гълъб, — завиждам на този мъж.

Никога не бе срещала Джо Голдстийн и не знаеше много за него. Едно обаче знаеше със сигурност — беше мъж. Следователно трябваше да му завижда в такива моменти. За Нейт и господин Голдстийн „вечерно облекло“ бяха само две обикновени думички, а не заповед, всяваща страх в душата.

Завъртя се наоколо в шестия си поред костюм, чудейки се дали този става. Носеше къса пола от мек велур на Норма Камали, шоколадовокафява копринена блуза от Дона Карън и високи обувки с каишки на петата от „Сен Лоран“. Множество златни гривни звънтяха на дясната й ръка, а стройните й крака проблясваха в отразяващия светлината чорапогащник от „Уолфорд“. Имаше агресивен вид, от висока класа, в секси, но делови стил, който бе на мода в момента. А в крайна сметка тя изкарваше прехраната си именно от модата, така че за нея да изглежда добре и професионално означаваше едно и също.

През прозореца се виждаше Сентръл парк, обагрен в зелено и златно, окъпан от вечерното слънце. Топаз си позволи да се усмихне. Дори и за стандартите на Ню Йорк издигането й изглеждаше бляскаво и невероятно бързо. Беше редактор на очерците в „Ю Ес Уомън“ само от няколко месеца, когато в списание „Гърлфренд“ се освободи постът на главния редактор, тъй като жената, която го заемаше, напусна, за да се омъжи. Отначало Топаз дори не помисли да се кандидатира. Тъкмо бе получила голямо повишение, а и никой не заема ръководното място на водещо тийнейджърско списание на двайсет и три години. Но после бордът огласи, че ще се проведе вътрешен конкурс за свободния пост; всеки изпълнителен директор или старши редактор можеше да се кандидатира, като предложи портфолио от идеи, включващи всичко — от макет до рекламни стратегии и абонамент. Предложенията трябваше да са анонимни, така че, също като на изпит, журито нямаше да знае кого са харесали или не, докато не обявят резултатите.

Инициативата бе дошла направо от главния изпълнителен директор, господин Гауърс, който опитваше да насърчи вътрешната конкуренция. Топаз осъзна, че като редактор и тя може да се кандидатира — и никой няма да разбере, ако не успее.

Тогава промени мнението си. В продължение на два месеца се потопи в литературата за тийнейджъри, музиката за тийнейджъри, телевизионните програми и стотиците списания за млади хора. Проучи статистиката за филмите, посещавани от младежи, и се обади на счетоводителите на петнайсет от големите рекламни агенции. Работеше нощем и през уикендите и не каза на никого, че ще участва в конкурса, дори и на Нейтън.

Пробният брой, който направи, приличаше на истински динамит — смесица от младежки феминизъм, идеи за евтин грим и облекло, новини за тийнейджърски групи и компютърни игри. Придружаващата го документация за финансови разчети и потребителския профил представляваше цели осемнайсет страници сериозно проучване.

Предложението на Топаз беше блестящо, толкова по-добро от всички останали, че изобщо не можеше да става дума за сравнение. Стана най-младият главен редактор в историята на компанията и през следващите шест месеца обновеното списание „Гърлфренд“ увеличи пазарния си дял с шестнайсет процента.

Беше красива, успяла и само на двайсет и три години.

Бе се превърнала в ценен кадър за списанието. Нейтън, на път да стане член на борда и отново неин пряк началник, й забрани да се съгласява с публикуването на неин профил във „Венити Феър“. Продавай списания за „Америкън“, а не за „Конде Наст“, бе казал той.

„О, така значи?“, помисли си Топаз, докато наместваше ръкавела си. Донякъде подозираше, че новият директор има и по-лична причина да не иска тя да се озовава под светлината на прожекторите. А това отношение я изправяше пред голям проблем, на който скоро трябваше да обърне внимание.

Но това можеше да остане настрани засега. Тази вечер не ставаше въпрос за личния й живот. Когато обявиха, че „Америкън Магазинс“ ще търсят редактор за „Икономик Монтли“ вътре в компанията, Топаз посвети цели две седмици на кандидатурата си. Нямаше опит във финансите, нито с мъжките списания, но изложи идеите си с такава страст и яснота, че Нейтън просто нямаше как да не я представи на Гауърс. Макар че ясно й даде да разбере, че другият кандидат е с много по-големи шансове.

И така, вечерята беше заради този Голдстийн и страховитата пречка, която той представляваше по пътя й нагоре в кариерата. Защото Топаз искаше да докаже, че една жена е способна на много повече от това да ръководи женско списание. Искаше да покаже, че може да се справи с всичко.

Искаше да бъде от големите играчи.

Искаше „Икономик Монтли“.

Нейтън Роузън, най-новият директор на „Америкън Магазинс“, се молеше Топаз да се държи прилично. Тя оставаше единственият фактор в живота му, който не можеше да контролира.

Крачеше из апартамента си и за хиляден път провери безукорно подредената маса с покривка от ирландски лен и чаши от италианско стъкло. Пое си дълбоко въздух и огледа гостната, като потърси спокойствие в символите на успеха навсякъде около себе си — мраморната камина, малкото платно на Сезан, окачено над бюфета в стил „Чипъндейл“. Апартаментът му бе пример за дискретен ергенски лукс — от меките, кремави кожени фотьойли до модерната стереосистема, от която в момента се носеха звуците на „Малка нощна музика“. Имаше едно от най-хубавите жилища в Горен Ийст Сайд.

„Никак не е зле за четиридесет и една години — напомни си Нейтън. — Мога да се оправя с Роси“.

Спря да крачи и се усмихна. Май тази последна реплика трябваше да се перифразира. Именно неспособността му да спре да „оправя“ Топаз му причиняваше проблеми.

Роузън се срещаше с Топаз от онази лудешка нощ, когато я бе обладал на бюрото в редакторския кабинет на „Уестсайд“. Не бе успял да се въздържи. И досега си спомняше как го бе дразнила по време на вечерята, изкушавайки го с тялото и красотата си, предизвиквайки го да я вземе. Е, така и бе станало, и се оказа фантастично. Най-страхотният секс, който някога е правил. Нейтън изобщо не се съмняваше, че половината удоволствие онази вечер се дължеше на факта, че се бе борил с желанието си към Топаз от мига, в който бе влязла в кабинета му за първи път.

Хилядите причини, поради които не трябваше да прави секс с нея тогава, оставаха в сила и сега: беше толкова млада, той й беше шеф, а и всичко бе станало по-сериозно с времето. Сега съществуваше по-голям риск, като се имаше предвид, че през изминалите две години тя бе станала редактор на списание, а той — директор, отговарящ за Ню Йорк и целия Източен бряг.

Което водеше до ситуации като тази: той, Нейтън, щеше да е част от жури, което ще избира между двама кандидати. А той имаше връзка с единия от тях.

Топаз му казваше, че простият изход е да си признае. Да започне да излиза с нея открито. Да признае на Мат Гауърс, че са любовници, и да види какво ще каже главният изпълнителен директор, като тя твърдеше, че той няма да каже абсолютно нищо.

Нейтън не беше толкова сигурен.

А и истината бе, че адски се срамуваше да не се превърне в пример за банално клише — четиридесет и една годишен мъж с двайсет и три годишна приятелка. Как ги наричаха? „Дженифър“-ки, точно така. Модерният еквивалент на това да наденеш тениска с надпис „Криза на средната възраст“! А той изобщо не страдаше от проклетата криза на средната възраст! Справяше се добре в живота и знаеше накъде е тръгнал — две врати по-нататък по коридора, към кабинета на Мат Гауърс. Смяташе, че докато стане на петдесет и четири, амбициите му ще са напълно изпълнени.

От друга страна, не можеше да се откаже от Топаз. Тя не беше „Дженифър“-ка, някоя тъпа блондинка. Беше страхотно силно, самоуверено момиче, с естествен талант за пресата. Интелигентността и ентусиазмът й направо го оставяха без дъх. О, господи, сексът… Нямаше как да не е доволен, че тя иска именно него, след като знаеше със сигурност, че половината мъже в компанията биха дали месечната си заплата, само за да докоснат гърдите й за миг. Тя се промени и в сексуално отношение: събаряше го на леглото, възсядаше го и си тръгваше, след като свърши, също толкова често, колкото искаше и той да доминира над нея. Топаз имаше нужда от разнообразие и експерименти. Което отчасти беше причина толкова силно да я желае.

Налагаше се да вземе решение — миналата седмица тя му бе казала, че или ще заживеят заедно, или ще скъсат. „Всемогъщи боже!“, помисли си Роузън. Да има Топаз близо до себе си през цялото време… червената й коса, млечнобелите й гърди, всичко в тялото й, което го подлудява, да се разхожда тук непрекъснато. Тя щеше да иска да я задоволява през цялото време…

Самата мисъл го оставяше без дъх!

Плашеше го до смърт!

Бе я помолил за отсрочка, за да помисли над това след селекцията, но тя категорично бе отказала.

— Какво правим с теб в извънработно време, това няма нищо общо с бизнеса — бе казала тя.

Представяше си я съвсем ясно и сега — как се приближава до него, слага ръка на бедрото му и пъха игривия си, секси, подлудяващ го език в ухото му.

— Не мога да съм търпелива. Искам те. Обичам те — бе прошепнала тя и тогава Нейтън Роузън бе усетил познатите сребърни нишки на желанието да плъзват по цялото му тяло, да сграбчват слабините му и трябваше да я измъкне от офиса.

Прокара ръка през посребрената си коса, не знаеше дали да се вбеси, или да се изпълни с гордост. Господи, никога не бе мислил, че пак ще минава през това. Да се регистрира в хотели по обед, защото нуждата му от тази жена е толкова голяма, че не може да чака.

„Изборната процедура, Роузън“, напомни си Нейт, връщайки се в мислите си към вечерята. Може би това щеше да убеди борда, че не става дума за лични предпочитания, защото знаеше със сигурност, че ще гласува за Джо Голдстийн. Едно ново списание като „Икономик Монтли“ просто бе замислено да го ръководи човек като Джо. Роузън не смяташе, че Топаз, колкото и умна, колкото и доказано талантлива, е готова вече за сериозно, високобюджетно, ориентирано към мъжката аудитория списание като това. Нейтън възнамеряваше да гласува безпристрастно за по-добрия кандидат за поста.

И освен ако Джо наистина не оплеска сериозно представянето си, това нямаше да е Топаз Роси.

Тя нямаше да му се сърди. Беше справедлива, когато ставаше дума за бизнес. Единственото му притеснение бе, че ще започне да го дразни пред Джо, ще изтърве нещо. Ако стане така, взаимоотношенията му с Голдстийн, които той ценеше, щяха да се окажат застрашени.

На вратата се позвъни. „О, боже!“, възкликна Нейтън Роузън.

Посрещна гостите си — първо Джо, после и Топаз. Бяха пристигнали с няколко секунди разлика.

— Здравей, Нейт Роузън! — поздрави Джо стария си приятел.

— Здрасти, Джо! Как ти се струва Манхатън? — Нейтън поздрави първото си откритие, като го сграбчи в мечешка прегръдка.

За първи път бе забелязал Голдстийн в „Лампуун“ и още докато следваше в „Уортън“, го бе наел на работа във финансовите секции на две издания. Голдстийн също представляваше пример за феноменален успех. Нейтън се усмихна на приятеля си. „Какъв откривател на таланти съм само“, самодоволно си помисли той. Не се съмняваше, че Джо ще стане отличен мениджър на новото списание, както и на сега ръководените от него „Америкън Сайънтист“, „Екзекютив Офисър“ и „Уийк ин Ривю“.

— Здравей, Топаз — добави той.

Щеше му се да беше предпочела нещо по-строго официално; най-доброто, на което можеше да се надява, бе да си създаде полезен приятел и съюзник в лицето на Джо. Можеше да научи много от него — той владееше официалните бизнес стратегии, с които Топаз нямаше опит. Съмняваше се, че Голдстийн би одобрил подобен външен вид за една делова жена — беше прекалено женствен, прекалено привличащ вниманието. Или поне привличаше неговото, по дяволите.

— Джо Голдстийн, запознай се с Топаз Роси, нашия главен редактор на „Гърлфренд“ — представи ги един на друг Роузън. — Топаз, знам, че си виждала служебната автобиография на Джо.

— Приятно ми е да се запознаем — каза Топаз и подаде ръка на Джо.

Защо на него не му бяха изпратили нейната служебна автобиография? Тя го огледа преценяващо. Красив, мускулест, доволен от себе си. От първия миг не го хареса.

Голдстийн енергично се здрависа с нея, като потисна раздразнението си. Караха го да се състезава с нея? Момичето едва бе излязло от пелените. И каква пола само носеше. Нямаше защо да пита как е стигнала толкова далеч толкова млада. През живота си не беше виждал толкова апетитно дупе и гърди.

— Приятно ми е — каза той.

Нейтън подаде и на двамата по чаша шампанско.

— Хайде да вечеряме — предложи той.

Започнаха с предястие от артишок и аспержи в масло.

— Госпожице Роси — обади се Джо, — познавате ли добре световната икономика?

Роузън се сви на стола си. „О, не! О, не! Моля те, господи!…“.

— И защо да не разбирам от икономика, господин Голдстийн? — попита Топаз, ядосана от тона му. — Защото съм жена ли?

„Не само изглежда като кукличка, помисли си Джо, ами при това е войнствена феминистка. Супер! Добре, значи искаш да играем с открити карти, така ли, сладурче? Чудесно!“.

— Въпросът ми бе съвсем невинен, госпожице Роси. Или предпочитате да бъда по-конкретен. Според вас коя нация има най-голям потенциал за растеж през следващите пет години? — попита той и с безразличие зачака да чуе неизменния отговор: Япония.

Топаз се замисли за миг.

— Корея — отвърна тя. — Макар че въпросът е прекалено общ. Как може някой да предскаже точно къде ще бъдем след две години, какво остава за пет?

Джо се изненада, но се съвзе. Значи е прочела няколко стари броя на „Икономист“. И какво от това? Реши да играе твърдо.

— Корея не е актуална — каза той. — Би трябвало да обърнете внимание на Китай. Показателите на растежа сочат…

— Не е актуална! — прекъсна го Топаз. — Ще ви кажа какво не е актуално: да се гледат провинциите, които граничат с Хонконг, и да се смята, че и останалата част от Китай може да забогатее също толкова бързо, без цялата икономика да се срине…

— Нищо не може да спре процеса… — рязко се намеси Джо. — Но несъмнено модните снимки в Пекин са ви направили експерт по въпроса.

Топаз пламна. Знаеше, че всички издания под контрола на Голдстийн са насочени към точно същия пазарен дял като „Икономик Монтли“, за разлика от нейното.

— Аз съм експерт в продаването на списания — отвърна му тя.

Незабелязано и от двамата, Нейтън беше скрил лице в дланите си.

Знаеше си, че тази проклета вечеря не е добра идея.

— Е, Роузън, как мина? — попита Гауърс.

— Спокойно може да се каже, мисля, че за това издание има жестока конкуренция, сър — отговори директорът.

Председателят на борда се засмя.

— Значи имаше фойерверки, така ли?

— Също като на Четвърти юли, сър — каза Нейтън.

През следващите два месеца битката за „Икономик Монтли“ се превърна в любим спорт за хората от „Америкън Магазинс“. Джо и Топаз бяха изключително учтиви един към друг на събранията на ръководството, но сътрудничеството им се простираше само дотук. Всички бяха запленени от откритото съперничество и залаганията за решението на борда се превърна в истинска лотария, макар че след първата седмица никой не приемаше залози за Голдстийн дори и при петнайсет към едно. Само сътрудниците на „Гърлфренд“, „Ю Ес Уомън“ и няколко репортери от „Уестсайд“, които бяха свидетели как бившата им колежка вече на два пъти успява да получи абсолютно невъзможно повишение, бяха склонни да заложат на Топаз. В крайна сметка Джо Голдстийн бе с пет години по-възрастен, имаше магистърска степен по бизнес администрация и ръководеше не едно издание като Топаз, а цели три, и то всичките насочени към образования и богат мъж.

Колкото повече Джо опознаваше Топаз, толкова по-малко я харесваше. На второто събрание на редакторите, на което присъстваха заедно, тя му направи забележка, че й е отворил вратата. Голдстийн стана още по-твърд. Така да бъде. Що се отнася до него, тя вече се бе отказала от специалното отношение, което се полагаше на една дама.

Топаз зае мястото си, вътрешно зарадвана от реакцията на Голдстийн, когато му се бе нахвърлила. Направи го нарочно, за да го ядоса. Най-много мразеше типове като Голдстийн — той поставяше жените на пиедестал, а всъщност не ги уважаваше изобщо. И отгоре на цялото й неодобрение към отношението му, знаеше съвсем категорично, че според всички в сградата почти със сигурност „Икономик Монтли“ ще бъде дадено на Джо. Не вярваха в шансовете й и тя обвиняваше него за това.

По-рано на събранието Джейсън Ричмънд, заемащ редакторското място в „Уестсайд“ след Роузън, бе представил предстоящата поредица от очерци за жени — свещеници.

Джо се засмя.

— Както отбелязва доктор Джонсън — обади се той, — „жена да проповядва, е като куче, ходещо на задните си крака. Не го прави добре, но човек се изненадва, че изобщо го прави“.

Около масата настана тишина, докато всички очакваха да видят дали Топаз Роси ще му отвърне подобаващо. Тя не ги разочарова.

— Както отбелязва Топаз Роси — имитира го тя, — доктор Джонсън е проклет глупак, на когото вероятно не му става.

Последва смях.

— Защо просто не отстъпиш и не спестиш малко време и на двама ни? — измърмори Джо към Топаз, когато излязоха от залата.

— Върви по дяволите! — изсъска тя. — Мога да се справя с работата също толкова добре, колкото и ти.

— О, не се притеснявай, скъпа — отвърна Джо. — Има място и за теб в „Икономик Монтли“ — винаги ще се намери работа за асистентка с готино дупе.

Той я потупа отзад и отмина, като остави Топаз без думи от яд.

На следващата сутрин „Екзекютив Офисър“ започна да публикува първия от поредицата задълбочени профили на водещи фигури в икономиката. Главният редактор Джо Голдстийн лично бе интервюирал Алън Грийнспан от Федералния резерв. Статията получи много ласкави отзиви и бе обсъждана в предаването „Добро утро, Манхатън“ на WHRT.

Топаз Роси и Джо Голдстийн трябваше да се изправят пред борда на директорите след шест седмици.

Тринадесета глава

— Да разгледаме ситуацията — започна Джошуа Оберман.

Посочи цветните графики на таблото за презентации, показващи на членовете на борда на „Музика Рекърдс“ онова, което искаха да видят. Печалбите растяха. Разходите бяха намалели. И за пръв път от години компанията имаше няколко обещаващи групи.

— Можем да сме доволни от резултатите, които имаме — заяви той. — Сам Нийл и Роуина Гордън подписаха договори с по три нови групи. Сам предпочита да се концентрира върху традиционната поп музика, а Роуина успя да ни намери талантливи изпълнители от различни — той потърси по-формалния маркетингов термин — пазарни ниши. Нейната соул изпълнителка Роксана Пердита записа дебютен албум, който стана сребърен, а рейв групата „Битър Спайс“ има сингъл, който тази седмица е номер осем в класациите.

Резюмето му бе посрещнато от безизразни лица около масата. Оберман въздъхна наум. Защо ли си правеше труд? Единствено печалбите бяха като музика за ушите им.

— И групите на Сам се справят също толкова добре — завърши той. — Но смятам, че губим пазарен дял, като ограничаваме търсенето си на таланти само в Англия и Европа.

— Но ние нямаме база в Америка — възрази Морис льо Бек, президент на „Музика“ във Франция.

— Именно това предлагам да създадем — отвърна Джошуа. — Вярно е, че винаги сме били европейска компания. Но това, че сме единствената голяма музикална компания в света, която няма база в Щатите, се превръща в недостатък.

Ханс Бауър, президент на „Музика“ в Холандия, направи скептична физиономия.

Джош веднага разбра мнението му. „Разбира се, че ще кажеш така. Ти си американец“. Бауър бе основният му съперник за поста председател на „Музика“ в световен мащаб, след като Джон Уотсън се пенсионира следващата година.

— Господа — продължи той, — едва ли е нужно да ви напомням, че само английската компания успя да открие нови групи, които продадоха много албуми миналата година. Сега имам служител с изключителна дарба да открива нестандартни таланти. Точно такива, каквито се тълпят в Ню Йорк. А за да действа тя подобаващо, й трябва база там. Не искам да отиде при „Уорнърс“ или „Полиграм“ и те да я глътнат.

— Колко ще струва това? — попита председателят. Оберман назова цифра.

— Това са много пари — неодобрително коментира Ханс.

— Можем да си ги възвърнем само от три добри албума.

— И колко талантливо е това момиче, Джош? — попита председателят.

Той се усмихна на шефа си.

— Джон — каза му, — Майкъл Кребс продуцира нейната група безплатно.

— Направи го пак, Джо — настоя Кребс.

Роуина седеше на един свободен стол до продуцентския плот и ги наблюдаваше как работят. Вокалът Джо Хънтър записваше „Карла“, голямата балада в албума.

— Роуина, накарай го да спре — каза Джо в микрофона, за да го чуе и тя. — Това сигурно е нарушение на Женевската конвенция!

— Майкъл е шефът — тя безпомощно сви рамене, като му се усмихна широко. — „Музика“ изобщо не би посмяла да се намеси в творческия процес.

— За четиринайсети път повтаряме това, Майкъл — оплака се изпълнителят. — А става дума само за един ред от проклетата песен…

— Хайде, Джо, ще го направиш — нареди Кребс неумолимо. — Не се задоволяваме с нищо по-малко от съвършенството, нали така? Не и за „Атомик Мас“. Направи го пак.

— Проклет робовладелец! — обади се певецът, но го повтори.

Роуина обгърна тялото си с ръце от удоволствие. Толкова беше хубаво да си включен по този начин — точно както бе искала. Джо и останалите момчета вече й бяха приятели, а Барбара Линкълн бе напуснала работата си в музикалната компания, за да стане техен мениджър. Така че Роуина бе част от всеки етап в кариерата им — намирането на мениджър, на добър счетоводител и планирането на турнето, както и обикновените задачи като например маркетинга на групата. Много се стараеше за всичките си групи, но само „Атомик Мас“ я държаха будна и нощем.

— Така е добре — съгласи се Кребс. — Сега можеш да продължиш от „Хубаво е да те видя пак“.

— Уха, вече втория ред — саркастично изръмжа Джо, но с доволен вид.

Майкъл Кребс погледна Роуина и й намигна.

Носеше черен пуловер и черни джинси и изглеждаше страхотно. Роуина смяташе, че той трябва да се облича само в черно. Цветът караше очите му да изпъкват. Правеше го още по-привлекателен.

Харесваше й да е с него. Всичко бе започнало в Ню Йорк преди четири месеца, когато той дойде в хотела и предложи да й покаже града.

Не беше честно. Свари я неподготвена — първо я бе отрязал, после й предложи сделката на века, а след това я качи в една от чудовищните черни лимузини и й показа забележителностите. Мъжът, когото Роуина бе боготворила години наред, с когото буквално си бе фантазирала как разговаря, я водеше на вечеря в Руската чайна и поръчваше ягоди и шампанско. После я заведе на концерт на „Аеросмит“ в „Медисън Скуеър Гардънс“, където им дадоха пропуски с неограничен достъп и можеха да застанат точно до сцената.

Всеки, когото срещаха, се отнасяше с Майкъл като с крал. Роуина направо се замая от цялата слава.

В Кребс имаше много сила. Това бе основното в него. Познаваше и други хубави мъже, или поне така смяташе, но никога не бе попадала на човек, който така изцяло да контролира всяка ситуация. Той бе решил, че Роуина Гордън го интересува, и толкоз. На шоуто на „Аеросмит“ я запозна с толкова много величия в звукозаписната индустрия, че всички се сляха в едно за нея. Тя беше „новата надежда“ на „Музика“. „Изгряваща звезда“. „Невероятно талантлива“. И Кребс каза на абсолютно всички, че Роуина лично го е убедила да продуцира групата й безплатно.

Няколко президенти на музикални компании се бяха наредили на опашка само да й стиснат ръката. Предложиха й работа и двойна заплата незабавно. Но тя поклати глава, усмихната и замаяна.

— Защо не прие някое от предложенията им? — попита Кребс.

— Задължена съм на Джош — простичко отвърна Роуина и му се усмихна, а Майкъл Кребс я изгледа — дългата й, току-що измита коса проблясваше под ярките светлини — и си помисли колко е доволен, че бе влязла в кабинета му.

— Наистина е така — сериозно каза той. — И не го забравяй.

В колата, докато се връщаха обратно, настоя Роуина да му разкаже целия си живот.

— Искам да знам всичко. И трябва да ми го кажеш. Дължиш ми го, защото те заведох да видиш „Аеросмит“.

— Завел си ме на едно шоу? Майкъл, та ти продуцираш групата ми!

Кребс поклати глава и й отправи усмивка, която направо я разтопи.

— За това не ми дължиш нищо, скъпа. Имам пет процента от албума им. Ще си получа своето — и тя му повярва.

Когато лимузината спря пред хотела й и Майкъл галантно целуна ръката й, преди да слезе — господи, беше много странно един американски хевиметъл продуцент да прави такова нещо! — Роуина усети, че е загазила здраво.

А когато на следващата сутрин стигна до летище „Кенеди“ и откри, че Кребс е уредил да я преместят в първа класа, вече бе сигурна.

Завръщането й у дома стана като в приказките. Макар и да го бе искал, Оберман не можеше да повярва, че Роуина наистина е успяла да го направи. Той я назначи на ръководен пост и отново увеличи заплатата й. „Атомик Мас“ останаха като гръмнати от факта, че ще работят с Майкъл Кребс, и огромната им благодарност се превърна в приятелство, когато Роуина им намери къде да живеят в Лондон и пое делата им. Когато Барбара напусна, за да стане техен мениджър, се сближиха повече.

Двете жени имаха много общо помежду си. Барбара не беше страстен музикален фен като Роуина, а хладнокръвна, логична и много амбициозна. Изобщо не се интересуваше от клюките на секретарките, нито кой с кого спи, нито пък я беше грижа дали „Манчестър Юнайтед“ ще спечели титлата. В резултат я бяха заклеймили като студенокръвна, високомерна кучка и други подобни. Никой не разбираше какво изобщо намира Джош Оберман в госпожица Линкълн. Зад гърба й, а понякога и в лице, я наричаха „символичната чернокожа жена“, пример за показно отричане на дискриминацията.

Роуина знаеше, че не е така. Всъщност Барбара я караше да се чувства неловко. На самата нея й се налагаше да се бори само със сексизма, неодобрението на привилегированите кръгове и предразсъдъците относно външността й. Барбара трябваше сама да си пробива път със зъби и нокти. Беше завършила право в Лондонския университет, с магистърска степен по бизнес администрация от вечерни курсове и усилена специализация по законите в развлекателния бизнес. Имаше блестящи писмени препоръки от преподавателите си и статии в уважавани правни списания. А след това преживя тоталното унижение от факта да й отказват отново и отново в музикалните компании. Винаги стигаше до последния етап и никога не я назначаваха.

„Прекалено квалифицирана“, „без достатъчно опит“. Онова, което никога не изричаха, беше „чернокожа“.

Отначало Барбара реши, че просто е прекалено подозрителна. Може би просто не се представяше достатъчно добре. Но когато поиска списък с чернокожите служители на ръководни постове в седем от големите компании в индустрията, отговорът потвърди и най-лошите й опасения.

Нямаше такива.

Не „един или двама“, не „само няколко“, а нито един.

Тя отказа да се предаде. Продължи да опитва, тропаше на вратите на „Личен състав“ и правеше всичко, за което се сетеше. Накрая написа дълго писмо до президента на „Музика ЮК“ Джошуа Оберман и го маркира „Лично и поверително“.

Оберман я прие. И я нае веднага.

Роуина научи всичко това от самия Джош, докато се връщаха от клуба „Ретфорд“, и на следващия ден покани Барбара на обяд — отчасти за да й благодари, че е уредила Оберман да чуе касетата й, и отчасти, за да задоволи любопитството си.

Сега бяха най-добри приятелки — първата жена, с която Роуина се бе сближила след Топаз Роси.

За която тя никога не мислеше.

Която бе погребала дълбоко в съзнанието си.

„Сега съм различен човек, казваше си тя убедено, който напълно е надраснал социалното високомерие. И никога не би предал приятел“.

Барбара се забавляваше да гледа как Роуина свиква с факта, че за пръв път в живота си разполага със собствени пари, които е изработила, докато й помагаше да си купи апартамент в Холънд парк, да започне да си купува храна от „Маркс енд Спенсър“ и да започне да се облича в дизайнерски тоалети. Откакто баща й се бе отрекъл от нея, Роуина почти бе забравила какво е.

— Не мога да повярвам колко много струва това! — зяпна тя удивена, разглеждайки една секси къса рокля на „Криция“.

— Ако искаш да си „важна клечка“, по-добре е да се обличаш като такава — засмя се Барбара и преметна роклята на ръката й.

Роуина остави елегантните и изискани тоалети, които някога носеше, в полза на по-младежки, по-ярки и по-самоуверени дрехи. Докато Барбара предпочиташе „Армани“, тя обичаше да се разхожда в рокли на „Дона Карън“. Когато приятелката й обличаше „Шанел“ за фирмени партита, Роуина се появяваше в бляскава рокля от „Валентино“. Двете се допълваха идеално.

И бяха неразделни.

Тогава, на петнайсети март, пристигна Майкъл Кребс.

— Можеш ли да дойдеш в кабинета на Оберман? — попита Барбара, като надникна през вратата й. — Имаме гост.

Роуина се качи горе, без да се замисля, напълно погълната от представянето на „Битър Спайс“ в клубовете. Прекалено заета, за да забележи многозначителните погледи на Барбара и ревнивите погледи на секретарките. Когато приятелката й отвори вратата на президентския кабинет, Роуина направо подскочи.

Ето го. Седмица по-рано от очакваното. Майкъл Кребс, в изтъркани джинси, маратонки и бейзболна шапка с емблемата на „Мете“, си бъбреше с Джош Оберман, сякаш се виждаха всеки ден.

Изглеждаше толкова зашеметяващо, че сърцето й замря.

— Госпожице Гордън, отново се срещаме — каза Кребс с широка усмивка и стана, за да я поздрави. — Оберман, трябва да ти кажа: ти си абсолютен късметлия, че тази млада дама работи за теб.

Джош изсумтя.

— Подранил си, Майкъл — успя да каже Роуина.

Той сви рамене.

— Имах свободна седмица. Реших, че можем да се заемем с малко предварителна подготовка. Мислиш ли, че ще можеш да събереш групата заради мен?

— О, предполагам, че ще успеем — заяви тя, доволна, че говорят на безопасна професионална тема.

— Добре — отвърна Кребс, оглеждайки я внимателно.

Роуина усети как я обзема желание и се изчерви, надявайки се Барбара да не забележи.

— Освен това трябва да ме разведеш из Лондон. Щом ще живея тук няколко месеца, ще имам нужда от помощ, докато се ориентирам в града.

— Не съм сигурна колко ме бива за екскурзовод — каза Роуина, но Кребс поклати глава.

— Ще се справиш прекрасно — неумолимо заяви той.

— Не можеш да отмъкнеш мениджъра ми на отдел „Изпълнители и репертоар“, Кребс — възрази Оберман. — Тя трябва да се грижи за делата на три групи.

— Спокойно — отвърна Майкъл, без да сваля поглед от Роуина. — Ще има достатъчно свободно време. Само искам да й покажа как аз записвам един албум.

— Ти никога не допускаш музикална компания на десет мили от студиото си! — възкликна Оберман.

Кребс се обърна към приятеля си и вдигна рамене.

— Роуина е различна — каза той.

В продължение на две седмици Роуина устояваше. Никога не оставаше насаме с него. Опитваше се да не мисли за него. Стараеше се да е заета, излизаше да търси групи, ходеше на партита, гледаше безброй филми. Защото Майкъл Кребс беше опасен. Главозамайващо, безумно опасен — от този тип, който всяко умно момиче трябваше да избягва.

Беше изключително силен мъж.

Двайсет години по-възрастен от нея.

Женен.

Роуина знаеше това. Затова правеше всичко възможно да сдържа чувствата си към него. Защото винаги когато се срещаше с Майкъл — заедно с Барбара или с момчетата — той все повече я запленяваше. Все повече я привличаше.

Този човек не само беше легендарен продуцент, но освен това бе и много интелигентен и добре образован, за изненада на Роуина. Имаше две висши образования от университетите на Чикаго и Бостън. Беше пристрастен към спортуването и всяка сутрин ходеше във фитнес залата в „Челси“. Обичаше кучетата. Интересуваше се силно от история и накара Роуина да го разведе из Националната галерия и Британския музей.

И беше влюбен в звукозаписния бизнес. Страстно.

„Ще те науча на всичко, което трябва да знаеш“, й казваше той.

„Ти можеш да откриваш таланти. А това означава, че за теб няма нищо невъзможно“, говореше й той.

„Ще ме задминеш в кариерата си, повтаряше й често. Можеш да покориш света. Повярвай“.

Роуина се чувстваше колкото притеснена, толкова и развълнувана от интереса му към нея. Беше безкрайно щастлива да види колко добре се разбираха с „Атомик“ — особено с басиста Алекс Секстън и соло китариста Зак Фрийман — и каква невероятна сила вкарваше той в албума им. Дори и качеството на песните, които момчетата пишеха, се бе повишило значително. Сякаш всеки се стараеше да надмине себе си, за да впечатли Кребс. Така въздействаше той на хората според Роуина. Като всеки роден лидер, той караше човек отчаяно да желае да му угоди.

Имаше чувството, че продуцира и живота й.

Разбира се, не беше сигурна, че е права за чувствата му. Може би наистина й бе просто приятел. Може би искаше само да й бъде наставник. Флиртуваше с нея направо възмутително и тя му отговаряше подобаващо, но в това нямаше нищо лошо. Никога не й посягаше, не избягваше да отговаря на въпроси за семейството си и дразнеше Роуина, че трябва да си намери приятел. Затова се чувстваше объркана. Повтаряше си, че се държи нелепо.

Но понякога, когато го хванеше да я гледа вечер, си мислеше съвсем различни неща.

С течение на времето отношението на Роуина се промени. Без да го признава дори и пред себе си, тя започна да се опитва да привлече вниманието на Майкъл Кребс — като жена, а не като служител в музикална компания. Почна да мие и нанася балсам на косата си всеки ден. Ползваше парфюма „Ред“ на „Джорджио Бевърли Хилс“ винаги когато ходеше в студиото. Избираше най-секси тоалети — прилепнала кашмирена рокля на „Джордж Рекс“, черен костюм на „Дона Карън“, минипола на „Алън Клайн“. И се гримираше. Майкъл реагира, като дори престана да флиртува с нея.

— Изобщо не ме забелязва! — оплака се Роуина на Барбара.

— Не ставай смешна. Направо ми се ще да сложа една клечка помежду ви, за да видя дали ще пламне — отговори приятелката й. — Сексуалната енергия, която кипи помежду ви, направо може да захрани централната електрическа мрежа.

— Той е женен — добави Роуина съкрушено.

— Знам, че е женен. Затова се притеснявам — отвърна Барбара. — Богати и влиятелни мъже като Майкъл Кребс направо лапват момичета като теб за закуска.

— Значи смяташ, че всичките му приказки за това колко съм талантлива, са измислици? — попита Роуина, докато увиваше кичур от русата си коса около пръста си.

Барбара поклати глава.

— Не — каза тя. — Вярва, че е така. И наистина те харесва като приятел. Проблемът е, че му е трудно да потиска сексуалните си желания.

— Не, не му е — заяви Роуина. — Вече престана и да флиртува с мен. Не ме кани на вечеря. Дори спря да ме запознава с разни хора.

— Искаш ли да знаеш защо? Защото сега си заплаха за него. Докато можеше да флиртува с теб безобидно, му харесваше. Но сега ти вдигна залога и той те желае.

— Мисля, че грешиш.

— Ще видиш — спокойно каза Барбара.

Затова сега, в края на записа, Роуина наблюдаваше с обикновената смесица от интерес, възхищение и смутен копнеж как Майкъл привършва с Джо.

— Добре, човече. Тръгвай си — сухо нареди Кребс на певеца и натисна няколко от бутоните на продуцентския пулт.

Джо вдигна ръка за довиждане към двамата и излезе от студиото без излишни любезности.

— Чудесни маниери. Може би съм прекалено строг с тях — без всякакво съжаление отбеляза Кребс.

— Но песента звучи добре — каза Роуина. Протегна се на стола си гъвкаво като котка.

— Ти пък какво разбираш? — сърдито попита той. — Не можеш да различиш първия дубъл от петнайсетия. Имаш слуха на Бетховен.

— О, аз се вглеждам само в общата картина. Оставям на хора като теб да се потят над подробностите — Роуина му се усмихна.

Последва пауза. И двамата остро осъзнаваха, че вече са насаме.

— Свободен ли си за вечеря днес? — внезапно попита Роуина.

Кребс бавно се завъртя на големия кожен стол и я погледна. От седмици се готвеше за подобен момент. Какво ще каже. Как ще й откаже. Как да запази едно чудесно приятелство, без да рискува нещо повече.

Само че ако тя се бе забавила още миг, той щеше да й зададе точно същия въпрос.

Вечерята си е просто вечеря.

— Защо искаш да излезеш с мен на вечеря? — попита той жестоко. — Насаме…

— Заради удоволствието от компанията ти — бързо отвърна тя, като се изчерви силно.

— Заради удоволствието от компанията ми? Много мило, но ние сме заедно цял ден — изтъкна Кребс, осъзнавайки жестокостта в думите си, но без да може да спре.

Не можеше да откъсне очи от нея, от дългите й, стройни крака, подаващи се под леката синя пола на „Криция“, от стегнатите й бедра, които проблясваха в тънкия чорапогащник, от малките й гърди, които се различаваха ясно през бялата блуза на „Бил Бла“. Дългата й коса се спускаше свободно по раменете й, очите й бяха разширени, а устните — леко разтворени.

Седмици наред тя се разтреперваше като тръстика в негово присъствие. Толкова преливаше от желание, че чак го усещаше с обонянието си.

От няколко седмици насам невинното му възхищение от това привлекателно и умно момиче се бе превърнало в изгаряща страст, която едва успяваше да овладее.

А Майкъл Кребс винаги се владееше. Копнееше да обладае тази жена. Да я има наистина. Да й покаже неща, за които не е и мечтала.

— Е, не е голяма работа — каза тя, а зелените й очи блестяха.

— Ти си увлечена по мен, Роуина — настоя Кребс с неразгадаемо лице. — А аз съм женен. Имам трима сина.

— Глупости, Майкъл — студено отрече Роуина. — Изобщо не ме привличаш.

Двамата се изгледаха ядно.

Телефонът звънна и разкъса напрежението помежду им.

— Кребс — обади се рязко Майкъл. — О, здрасти, Оберман. Не, мина чудесно. Да, тук е.

Протегна слушалката към нея.

— Можеш ли да дойдеш в кабинета ми? — попита шефът й. — Трябва спешно да говоря с теб за нещо. Веднага, Роуина.

— Разбира се — отвърна тя, като с усилие се настрои на делова вълна. — Нещо не е наред ли?

— Не, нищо такова. Просто ела — раздразнено нареди Оберман и затвори.

Тя погледна Майкъл.

— Трябва да тръгвам.

— Роуина… — обади се той внезапно, но тя се отдръпна от него, понеже не искаше кавгата им да се задълбочава.

— Наистина трябва да тръгвам. Ще се видим утре.

— Обади ми се довечера — каза Кребс, и макар да й се искаше да го прати по дяволите, тя знаеше, че той не би приел отрицателен отговор.

— Добре.

— Надявам се — заяви Майкъл и й се усмихна по начина, който караше коленете й да омекват.

Усети да я залива вълна на желание и се обърна възможно най-бързо, като едва не избяга от студиото.

— Кажи ми нещо, Роуина — какво мислиш за Ню Йорк? — попита я Оберман четиридесет минути по-късно, когато тя седеше от другата страна на бюрото му.

„Господи, изглежда зашеметяващо, помисли си той. Не знам какво става с това момиче напоследък. Винаги е била много хубава, но сега е съвсем различна. Как подхожда тази бледосиня рокля на зелените й очи! По дяволите, нищо чудно, че Стивънсън не я искаше! Възможно ли е такава готина мадама да е толкова добра в работата си?“

— Какво мисля за Ню Йорк ли? — повтори Роуина озадачена. — Била съм там само веднъж, Джош. Страхотен град. Какво да ти кажа?

— Какво мислиш за групите там? — продължи Оберман.

Роуина сви рамене и русата й коса се спусна като водопад върху им.

— Точно сега там са едни от най-добрите групи в света.

Възрастният човек изсумтя доволно.

— Добре. Сега да поиграем на една друга игра. Какво ще кажеш, ако те направя изпълнителен директор — не се вълнувай прекалено, титлата е само протоколна — на малък клон? Мъничък клон на фирмата, всъщност просто едно име, като преден пост на компанията ни. Отначало работата ти ще е единствено да издирваш таланти, но след време ще искам да разгърнеш по-широка дейност. Мислиш ли, че ще се справиш, че ще успееш да работиш сама няколко години? Само с един счетоводител и секретарка?

— Разбира се — отвърна тя, чудейки се какво, по дяволите, е намислил.

— Наистина ли го мислиш? Смяташ, че можеш да си напълно самостоятелна?

Роуина се размърда на стола си. Усещаше, че Оберман неслучайно й задава всички тези въпроси.

— Ами „Атомик Мас“? Не искам да съм далеч от тях точно сега.

Той направи широк, пренебрежителен жест.

— Помислил съм за това. Ще ги преместим да записват в „Мирър, Мирър“.

Разходи се пред бюрото си, като се вглеждаше в Роуина, сякаш се опитваше да проникне през кожата й и да прецени характера й, самоувереността й.

— Останах с впечатлението, че си взела съзнателното решение да промениш живота си, когато се захвана с всичко това, Роуина — каза той. — Е, надявам се, че точно това си искала. Защото тъкмо се връщам от разширено заседание на борда на директорите и мога да ти гарантирам, че животът ти напълно ще се промени. Поздравления, госпожице Гордън. Ти ще ръководиш нашата нова компания.

Наведе се към нея и набръчканото му лице се озари от дяволита усмивка.

— В Ню Йорк.

Роуина се върна в апартамента си чак в единайсет часа, тъй като прекара дълго време, разговаряйки с Джош, с Барбара и с Алекс и Марк, басиста и барабаниста на „Атомик“, които бяха в офиса на Барбара, когато се отби там. Чувстваше се едновременно нервна и развълнувана.

Натисна копчето и мека, приглушена светлина обля всекидневната в апартамента й, перленобелия килим, елегантното, тапицирано с кретон канапе и бюрото в стил „Крал Джордж“. Събу обувките си и тръгна боса към кухнята с намерението да си сипе джин с тоник и да си приготви нещо леко за вечеря, преди да си легне. Телефонът звънна.

Роуина въздъхна раздразнено и вдигна слушалката.

— Мислех, че ще ми се обадиш — каза Майкъл Кребс.

Подейства й като токов удар. Тръпки на желание плъзнаха по цялата й кожа, когато чу гласа му — закачлив, приятелски, определено възбуден.

— Щях да го направя. Бях толкова заета, че току-що влизам вкъщи.

— Роуина, винаги можеш да отделиш малко време за приятелите си — меко я укори Майкъл.

Роуина пое дълбоко въздух.

— Мислех, че ти отделям прекалено много време — отговори тя.

— Не исках да съм жесток с теб — каза той. — Но бях прав, нали?

Тя усети как дланта й под слушалката се овлажнява.

— Мислила си за това, нали? От известно време, предполагам.

— А ти не си — успя да прошепне тя.

— Не говорим за мен, а за теб — безмилостно отсече той.

— Господи! Майкъл, толкова си самоуверен — отвърна Роуина. — Не проявявам абсолютно никакъв интерес към теб.

Последва пауза. Направо можеше да почувства желанието му. Беше късна нощ, нямаше кой да ги види, кой да ги спре. Знаеше, че са на самия ръб, на прага на нещо, от което няма връщане назад.

— Роуина… — обади се Майкъл.

Само една дума. Лек укор. Закачка, сякаш искаше да каже: „Я стига!“. Но многозначителният му, подигравателен тон я накара да престъпи прага.

За своя изненада, Роуина се чу да простенва от страст. Леко, първично стенание, което не можеше да контролира.

Майкъл го чу и пенисът му набъбна в панталона така, че чак го заболя.

— Аз съм в хотел „Халсиън“, стая 206 — каза той. — Вземи такси. Веднага.

На Роуина й трябваха дванайсет минути да стигне до хотела и през това време Кребс крачеше из стаята, като си мислеше за нея, представяше си я в различни пози и от време на време леко се докосваше. Пенисът му остана твърд като камък. Когато чу плахото й почукване, едва се сдържа да не хукне към вратата и да я изтръгне от пантите.

— Здравей, Роуина — каза той. — Влизай.

Тя пристъпи в апартамента и усети как тежката врата се затвори зад нея. Цялата тръпнеше и беше влажна между краката. Сърцето й туптеше и се блъскаше в гърдите й толкова силно — бе сигурна, че и той го чува. Застана притеснено в средата на стаята, неуверена какво да прави.

Кребс се взираше в нея спокойно, със скръстени ръце, в продължение на няколко мига, оглеждайки я с удоволствие. Тя се изчерви още по-силно. Толкова отчаяно го желаеше, че й се струваше, че ще припадне.

Майкъл бавно вдигна телефона и заговори в слушалката, без да сваля очи от Роуина.

— Обажда се господин Кребс от 206 стая — каза той. — Задръжте всички позвънявания и нека от румсървиса донесат шампанско и го оставят пред вратата. Ще си взема душ.

Остави телефона и й махна да се приближи.

— Ела тук.

Тя тръгна колебливо към него.

— По-близо — нареди Майкъл и тя се приближи, докато накрая устните й, влажни и леко разтворени, се озоваха само на сантиметри от лицето му.

Приковал поглед в очите й, Кребс бръкна под полата й и грубо смъкна бикините, като притисна ръка към влажните косъмчета между бедрата й и пъхна пръста си вътре, където намери горещия, разтапящ център на женствеността й.

С разтреперани крака, Роуина изхлипа от удоволствие.

— Какво стана с „Изобщо не ме привличаш“ и „Ни най-малко не се интересувам от теб“? — попита той, докато галеше напрегнатия възел от изгарящо желание в нея.

Тя не можеше да говори. Не можеше да откъсне очи от него. Хипнотичното привличане, доминиращото влияние, което Кребс винаги оказваше върху нея, в секса се превърна в толкова пълен контрол, че цялото й тяло потръпваше от спазми на екстаз. Роуина никога не бе изпитвала подобно нещо. Нито с Питър, нито с останалите мъже след това. Чувстваше се като хипнотизирана. Силата на волята му беше могъщо оръжие.

И се смая от дълбокия отклик на тялото си. И по-рано бе изпитвала желание. Удоволствие. Но никога, никога не бе усещала такава страст, каквато сега заливаше цялото й тяло.

— Кажи го — настоя той. — Искам да те чуя как го произнасяш.

— Майкъл, аз… мисля, че си най-привлекателният мъж, когото някога съм срещала в живота си, и винаги съм те желала — прошепна Роуина, като едва не се задави от признанието.

Притисна се към него, усети възбудата му, искаше и той да почувства колко силна е нуждата й. Докосна с устни шията му и я покри с целувки.

— Моля те — изрече тя.

Майкъл пое лицето й в ръце и го обърна към себе си, гледаше я сякаш искаше да я изпие с очи. После я целуна — жестоко, смазвайки устните й, прокара ръце по тялото й, под роклята, разкопча сутиена й, поигра си с гърдите й, погали я между краката, докато тя остана без сили от желание.

— Мечтаех си за това — каза той. — Толкова си красива. Толкова си различна, можеш да подлудиш всеки мъж.

После се отдръпна, като нарочно я задържа на разстояние от себе си.

— Представях си те онзи първи път — продължи той. — Гледах устните ти. Искам да ги видя около пениса си. Искам да го видя как потъва в устата ти.

Накара я да застане на колене пред него.

— И завържи косата си назад — добави той. — За да мога да гледам какво правиш.

Роуина се засуети с косата си, едва успяваше да накара пръстите си да я слушат. Вече бе близо до оргазма, толкова силна беше възбудата й. Затрудни се да разкопчае ципа му, понеже платът бе силно изпънат заради набъбналия му пенис. Кребс не й помогна.

Когато накрая го освободи, Роуина остана без дъх.

Беше голям. Нямаше никакво съмнение. Дълъг и дебел. Мисълта за него вътре в тялото й направо я уплаши. Копнееше да го вкуси.

Винаги твърдо бе отказвала да го прави, независимо колко я молеха партньорите й. Но сега изобщо не можеше да става дума да откаже на Майкъл Кребс онова, което той желае. Намираше се изцяло под властта му и това й харесваше.

Искаше да го усети в устата си. Да го задоволи. Да му се подчини.

Нежно и предпазливо отначало, после по-смело, по-уверено, започна да го смуче.

Кребс усети сладкото докосване на езика й и удоволствието се надигна в него — бурно, стихийно сексуално удоволствие. Знаеше, че й е за първи път, и това дори го правеше още по-хубаво.

Наблюдаваше я — очите й бяха затворени в захлас, меките й, пухкави устни трескаво го галеха.

Най-сетне се насили да го издърпа от устата й. После се свлече на земята до нея, без да каже нищо, разтвори краката й и проникна веднага, като държеше лицето й в дланите си, за да я гледа, докато свършва.

Роуина усети оргазма миг преди да настъпи. Вълните от сексуално удоволствие се надигаха и растяха, втурваха се към слабините й откъм върховете на пръстите на ръцете и краката й, откъм шията й. Екстазът бе толкова силен, че я замая. Виждаше единствено лицето на Майкъл, блесналите му тъмни очи, които я наблюдаваха. И тогава усети как стига до края — невероятно силен, смазващ оргазъм я разтърси цялата. Тя се замята в прегръдките на мъжа до себе си и усети как той избухва в нея, стенейки от наслада. После, когато постепенно всичко се уталожи и тя отново се взря в очите му, разбра с абсолютна и непоколебима сигурност, че вече е открила единствената голяма страст в живота си.

Четиринадесета глава

От седем часа нататък цяла флотилия от лимузини се понесе по Америка авеню към „Виктрикс“, най-изискания хотел в Манхатън.

Това бе партито на годината. На десетилетието.

Бе по-трудно да се снабдиш с покана за него, отколкото с пропуск за бала по случай встъпването в длъжност на Клинтън или за първокласни места на приема, организиран от Суифти Лазар след официалната церемония по връчването на наградите „Оскар“. Да те поканят на това парти означаваше, че си сред каймака на висшето общество в Ню Йорк, а ако не — че не си се справил добре. Беше равносилно на смъртна присъда в очите на обществото. Влизаща в сила незабавно.

Защото в това парти имаше нещо различно, дори и като оставим настрани единайсетте милиона долара, похарчени за организирането според клюките. То не бе обикновена прослава на американския разкош, когато списъкът с гостите се състоеше от обичайната стара гвардия: господин и госпожа Милиардер Финансист, господин и госпожа Милионер Публицист и съседите им по вила в Хамптън. Елизабет Мартин изобщо не се интересуваше от подобни хора. Най-богатите не я вълнуваха. А само най-добрите.

Елизабет бе на двайсет и осем години и омъжена за най-богатия човек в Запада, което означаваше, че парите са последната й грижа. Интересуваха я единствено личните постижения и тя организираше приеми за хората, които бяха стигнали до върха в съответната област, а банковите им сметки представляваха само незначителна подробност. Прадедите ти са дошли в Америка с кораба „Мейфлауър“? И какво от това? Щом не можеш да се съревноваваш на световната сцена, Елизабет няма никакво време за теб.

Приемите й бяха само за великите. Добрите да се грижат сами за себе си.

Младата, елегантна, амбициозна „кралица“ на Манхатън организираше Бала на преуспелите.

И Топаз Роси, и Роуина Гордън имаха покани.

Оберман пристигна в новия апартамент на Роуина на Западна шейсет и седма улица в осем часа вечерта. Изобщо не бе под съмнение дали ще долети за събитието, а и Роуина се нуждаеше от придружител, тъй като още не познаваше никой от големите бизнес играчи в Америка, а поканите бяха само за един — никакви съпруги, съпрузи или любовници.

— Влизай направо, Джош, отворено е — извика тя откъм банята.

Той се огледа, доволен от себе си: понеже нямаше време сама да си търси жилище, Гордън бе приела първото, което той й предложи, и очевидно не я беше подвел. Сградата имаше елегантна фасада от бял камък, верандата бе заобиколена от водоливници с преплетени фигури на митични създания в готически стил, а фоайето бе застлано с лъскав черен гранит и имаше дискретна и много ефективна денонощна охрана. Роуина разполагаше с четири просторни стаи, с високи тавани и прекрасен изглед към Сентръл парк, които бе обзавела с отлично изработени мебели в стил „Крал Джордж“ и украсила с няколко малки английски акварела. Възрастният човек доволно кимна сам на себе си. Никак не бе зле най-младият изпълнителен директор в историята на „Музика“ да живее в подобно жилище.

— Боже мой! — възкликна той, когато Роуина влезе във всекидневната.

Носеше бяла шифонена рокля на „Унгаро“, с висока талия в стила на Регентството и асиметрично скроена пола, която свободно падаше и очертаваше извивките на тялото й при нейно движение. Малките изкуствени розички по материята прекрасно подхождаха на класическия й блед тен. Русата й коса бе вдигната в царствен кок, закрепен с елегантни абаносови гребени. На ушите, шията и китките й проблясваха рубини, а висящите обици добавяха особен сексапил при завъртането на главата й и подчертаваха искрящо зелените й очи. Бледорозови сатенени обувки на висок ток се подаваха изпод ръба на полата й.

— Харесва ли ти? — неуверено попита Роуина.

— Изглеждаш невероятно, малката — отвърна Оберман с бащинска гордост. — Да си сипем по глътка. Ще имаш нужда.

— Щом казваш.

Тя му се усмихна. Колко мил човек! Надяваше се на същата реакция и от двамата, за които наистина се стараеше да изглежда добре: Майкъл Кребс и Топаз Роси.

Топаз получи позлатената си покана в офиса тъкмо когато приключваше особено трудни преговори за реклама в „Гърлфренд“. Бе една от четиримата поканени от „Америкън Магазинс“.

„Госпожа Алекзандър Мартин най-учтиво кани госпожица Роси в сряда, 28 юни, на парти в четири действия. Хотел «Виктрикс», 20,30 часа. Облекло — по желание“.

Цели две седмици се мъчеше да измисли какво да облече. Накрая реши, че с по-малко ще постигне по-голям ефект, и се спря на тоалет от „Шанел“ от бледозелена коприна и подхождащи обувки. Остави косата си разпусната и не носеше никакъв грим или бижута. Роклята подчертаваше тялото й по невероятен начин, прилепнала й като втора кожа, а морскозеленият цвят допълваше чудесно наситеното кобалтово синьо на очите й. Видът й незабавно приковаваше вниманието на всички наоколо.

Нейтън Роузън, Мариса Матюс и Джо Голдстийн също бяха поканени и тъй като всички бяха изключително заети хора, се срещнаха в лимузината.

Нейтън беше със смокинг.

Джо беше със смокинг.

Мариса бе облякла златист тоалет от шест слоя органза, изпъстрена със сребърни нишки и покрита от горе до долу с ярки златни пайети. Плътно по шията си носеше перлено колие от три реда, както и гривни със сапфири и диаманти.

— Какво има, скъпа? Не можа ли поне да вземеш нещо под наем, за да се облечеш? — попита тя, побесняла от факта, че и Нейтън, и Джо направо разсъбличаха с очи Топаз, която се наместваше на кожената седалка.

— Не знаех, че сме поканени на бал с маски, мила! — отвърна й Топаз. — Колко оригинално от твоя страна да се появиш като коледно дръвче!

Нейтън се закашля, за да сподави смеха си, и лимузината плавно потегли.

Роуина стискаше здраво ръката на шефа си и се опитваше да си поеме дъх.

Това, което обикновено бе балната зала на хотел „Виктрикс“, заемаща целия двайсет и четвърти етаж, сега представляваше градина, застлана от край до край с мъхест торф и павирани алеи от древни на вид камъни. Отляво и отдясно имаше разцъфнали портокалови горички, които нежно ароматизираха въздуха. Лакеи с царствени ливреи обикаляха наоколо с махагонови табли с хайвер и трюфели, а сервитьорките се появяваха и изчезваха безшумно, грижейки се всички чаши да са пълни с отлежало шампанско. Мънички камбанки бяха окачени като гирлянди по клоните на дръвчетата и изпълваха залата с приятен, мелодичен звън. Сред гостите се разхождаха бели пауни.

А какви гости само! При влизането си Роуина се размина с Мадона, а после откри, че в асансьора е заедно с Арнолд Шварценегер и Сай Нюхаус, магната начело на „Конде Наст Магазинс“. За да й донесе чаша шампанско, Оберман трябваше да си проправи път край Хенри Кисинджър, потънал в разговор с Хенри Кравис.

— Ела, хлапе — каза той, седемдесет и две годишен и абсолютно невъзмутим. — Искам да те запозная с някои хора.

През следващите десетина минути Роуина, която живееше само с мисли за звукозаписната индустрия, бе отведена направо в рая.

— Ахмет Ертегън, Роуина Гордън.

— Роуина, не се познаваш със Силвия Роун, нали?

— Томи Мотола. Клайв Дейвис. Мишел Антъни. Джо Смит. Алайн Леви.

Тя се здрависваше, като едва се сдържаше да не направи реверанс.

— Това е Рик Рубин — Джош й представи огромен мъж, който й заприлича на мечок.

„Мили боже, помисли си Роуина, докато се здрависваше със самия принц на хевиметъла. Човек направо може да подуши тестостерона. Мъжествеността на този мъж изпълва цялата зала“.

— Харесват ми пробните записи на албума на „Атомик Мас“, върху който работи Кребс — изръмжа Рубин. — Разправят невероятни неща за тази група.

— Да, страхотни са — съгласи се Роуина, засияла от гордост. — Мисля, че работата ви по „Позволено да разболява“ е забележителна.

— Благодаря — отвърна Рубин.

— Престани да флиртуваш с всички, Роуина — обади се Джош високо, като я накара да се изчерви още повече.

— Разкарай се, Оберман — приятелски го сряза Рубин.

— О, боже, Батман и Робин! — каза Оберман, сграбчвайки ръцете на двама мъже, които минаваха покрай тях. — Здравейте, господа, елате да поздравите новия представител на „Музика“ в Ню Йорк. Роуина, кажи „здрасти“ на „Кю-прайм“ и после ми намери група, с която те да могат да се справят.

Роуина се уплаши, че може да изтърве чашата си. Ако някоя банда беше добра и използваше китара, то „Кю-прайм“ я представляваше. „Мили боже! Двамата най-легендарни мениджъри на света…“.

— Здрасти, радваме се да се запознаем — поздравиха я Клиф Бърнстийн и Питър Менш.

— Как ти се струва Ню Йорк? — попита Бърнстийн, който всъщност не се впечатляваше от нищо и се бе появил на партито с тениска на „Металика“ и джинси.

— Много е голям — измърмори Роуина, изгубила дар слово.

Двамата любезно се съгласиха, че наистина е голям, а после се впуснаха в оживена дискусия за шансовете на „Метс“ този сезон, като взаимно си довършваха изреченията.

— Направи ми услуга — прошепна й Оберман, след като се отдалечиха. — Никога недей да погаждаш номер на тези двамата.

— Не съм си го и помислила, Джош.

В другия край на градината Топаз също се чувстваше на седмото небе, защото Нейтън най-сетне я бе представил на Тина Браун и редакторката на „Гламор“ я бе похвалила за „Гърлфренд“.

— Извини ме, Марсел — превзето се усмихна Мариса и отмъкна крайно недоволната Топаз настрани от безукорно облечената редакторка на британския „Космополитън“. — Топаз, не се ли познавате с Роуина Гордън от колежа?

— И какво от това? — сряза я Топаз.

— Защото тя е ей там — измърка Мариса.

В този миг Роуина случайно погледна наляво и замръзна на мястото си. Не бяха се виждали от три години.

— Дами и господа — обяви главният келнер, — вечерята е сервирана.

Този път Елизабет Мартин бе надминала себе си, с това всички бяха съгласни. В менюто бе обявено: „Второ действие: Приказна вечеря“ — и тя се оказа точно такава.

Трапезарията изглеждаше като липсваща глава от „Чарли и шоколадовата фабрика“. Явно Алекзандър Мартин бе изкупил цялата продукция на „ФАО Шварц“, за да я украси. В залата имаше маса за двеста души, направена от твърдо изпечено тесто за курабийки с джинджифил. Отгоре й се движеха миниатюрни влакчета, натоварени с пъдпъдъчи яйца и целина в първия вагон, шоколадчета в следващия и хайвер в третия. Обикаляха и хуманоидни роботи, понесли табли с напитки: коктейли с шампанско, отбрани вина, прясно изцеден сок от ягоди и дори готови коктейли със студен чай „Лонг Айлънд“ и кока-кола в бутилки. С пълно пренебрежение към годишния сезон наоколо бяха пръснати различни трофеи от детските празненства през годината — тикви със запалени свещички в тях и назъбени усмивки, фойерверки за Четвърти юли, великденски яйца и шоколадови зайчета и безброй коледни дръвчета, украсени с гирлянди и отрупани с подаръци, от които гостите да си вземат по избор: часовници „Ролекс“, сребърни копчета за ръкавели, шалове от „Ермес“, парфюми „Джой“ и „Шанел 5“. Човек направо не знаеше накъде да погледне по-напред.

— Абсолютна фантазия! — засмя се Джо Голдстийн, настанен от едната страна на Топаз.

— Забележително! — съгласи се Нейтън.

И наистина — навсякъде около тях силните на деня в Ню Йорк бяха започнали да се смеят от почуда, усмихваха се и се отпускаха.

Никой не бе виждал подобно чудо. Човек направо можеше да почувства как напрежението на градския живот се изпарява и сякаш тежестта на годините изчезва. Обичайното всекидневие временно отстъпваше.

Докато сервитьори в костюми на пингвини им сервираха предястия от пушена сьомга и блюда от зеленчуци на фурна с медена глазура, гостите започнаха да разопаковат подаръците, наредени до всеки комплект прибори — пакети с най-различен размер и форма. Последваха хорови възклицания на приятна изненада. Някой беше прекарал дълго време, за да се погрижи за известните предпочитания на всеки от присъстващите; Елизабет явно си бе отредила ролята на феята кръстница. До всяка чиния имаше предмет, за който получателят му бе копнял, но никога не бе имал възможност да се сдобие с него.

— О, боже мой! — възкликна Топаз, докато внимателно повдигаше воала, с който бе увито писмо до член на академичната общност, написано и подписано лично от Дж. Р. Толкин.

— Не мога да повярвам! — обади се Джош Оберман и измъкна малко яйце на Фаберже. — Не може да е онова, което си мисля, че е.

— Виж това — промълви смаяната Роуина, стиснала в ръка една от първите издадени дългосвирещи плочи на „Деф Леард“ и разпространяван само на черно запис на „Ем Си Файв“.

— Виж, Джо — обърна се Нейтън Роузън, за да му покаже стара футболна топка с автографите на целия отбор на „Джайънтс“.

В залата се възцари тишина, когато гостите започнаха да се наслаждават на храната.

Топаз не можеше да хапне нищо. Играеше си с храната в чинията и се опитваше да не зяпа към Роуина. Силната ненавист свиваше стомаха й, разкъсваше я отвътре. Господи, тя беше съвсем същата: англичанка, студена, надменна. Толкова поразително красива, с изключителен вкус. Можеше да си сложи колкото си поиска рубини и да изглежда перфектно, докато Мариса изглеждаше просто вулгарно показна. Виж я само. Не даваше пет пари за никого и нищо.

„Аз те боготворях, омразна кучко, мислеше си Топаз задавено. Споделях всичко с теб. Но очевидно това не е означавало нищо за теб“.

Усещаше огромна слабост, струваше й се, че ще се разплаче. Горчивината от предателството на Роуина се върна с нова сила, ужасната мъка от измяната на единствената приятелка, на която изцяло се бе доверявала някога. Роуина й бе показала, че женското приятелство е само мит и че единственият човек в живота, на когото Топаз Роси може да разчита, е самата Топаз Роси.

Роуина разрязваше крехките патешки гърди прецизно и напълно механично. Стараеше се да не показва колко отвратително се чувства, усещайки жестоките сини очи на Топаз да се впиват в гърба й.

Беше предала приятелка. Измами я. Открадна й любовника. И беше използвала класовата си принадлежност и потеклото си за извинение — както бе постъпил после и баща й, за да оправдае отричането от собствената си дъщеря. Метод, който преди това тя заклеймяваше като архаичен остатък от империалистическата епоха на Великобритания и който трябваше да бъде забравен.

„Но ти го използва срещу американката с италиански корени, когато ти беше изгодно“, обвини я слабо, досадно вътрешно гласче.

Роуина тръсна глава, сякаш за да заличи миналото. Изобщо не бе се сещала за Топаз! Защо тя я гледаше по този начин сега? Всичко оставаше в миналото, нали така? Господи, та тогава те бяха просто деца в колежа.

Но Топаз Роси можеше да таи омраза с години.

Чувството й за вина се смеси с гняв. Онова противно заглавие в „Чъруел“ се появи пред очите й.

Съвсем бавно Роуина отмести назад стола си, изправи се и приглади роклята си. Залата беше пълна с мъже и поне трийсет чифта очи проследиха извивката на бюста й.

Във въздуха застина напрегнато очакване. Основното ястие още не бе довършено. Какво правеше тя?

— Седни на мястото си — просъска й Джош Оберман.

Роуина явно не чуваше шефа си. Внимателно се приближи до Топаз, която скочи от стола си, за да я посрещне.

Две места по-нататък на масата, Мариса Матюс бе изпаднала във възторг. Нещо наистина не беше наред, но пък ставаше идеално за петъчната й рубрика. Напрегна слух, за да чуе по-добре.

— За теб сигурно е адски трудно, Роуина — заяви Топаз с премерено хаплив тон, — да делиш трапезата с всички тези противни жители на колониите.

— Разбирам, че се справяш добре в „Америкън Магазинс“, Топаз — отвърна с равен глас Роуина, — макар да не съм изненадана, тъй като журналистиката е професия, където мръсотията обикновено изплува най-отгоре. Хората, с които спиш, за да ги интервюираш, от по-висока класа ли са напоследък?

— Нищо чудно, че имаш успех в музикалния бизнес, Роуина — отвърна Топаз, едва сдържаща яда си. — Толкова малко жени ти се пречкат, а и можеш да помогнеш на феминистката кауза, като популяризираш хевиметъл групи само от мъже. А приятелката ти искаше сама да се справя, нали така?

Двете се изгледаха втренчено, ограничени от присъствието на бляскавата тълпа около тях.

— Това е моята територия — просъска Топаз.

— Беше твоя — отвърна също така ядно Роуина.

За миг настана напрегната тишина. После и двете жени бавно се обърнаха и се върнаха по местата си.

Майкъл Кребс спокойно се приближаваше към Роуина на дансинга. Не обичаше да танцува, но му харесваше да наблюдава красивата си приятелка, докато тя грациозно се плъзгаше от ръцете на един магнат към следващия. Интелигентността и самоувереността й очароваха цял Ню Йорк. Всички тези мъже си мислеха, че е същинска ледена кралица. Той знаеше, че не е така.

— Нещо против да ви прекъсна? — обърна се той към известен кинорежисьор, който се ядоса, понеже се опитваше да придума Роуина да стане консултант по проекта му за филм за живота и епохата на „Лед Цепелин“.

Роуина, която цяла вечер се оглеждаше да го зърне, се опита да изглежда спокойна и да не се разтапя от облекчение в ръцете му. Майкъл ненавиждаше емоциите. Изискваше абсолютна необвързаност. Може би това отвлича мислите му от брачната халка, проблясваща на лявата му ръка, помисли си тя с отчаяние.

Кребс ловко я поведе в плавния ритъм на валса, поставил ръка върху извивката на талията й. Усети как тялото й отговори на докосването му сякаш под въздействието на токов удар и пенисът му веднага набъбна от желание. Силата на страстта й беше направо плашеща. Знаеше, че може да я накара да се овлажни само като се вгледа в очите й. Това го караше да изпитва силна радост. Собствената й сексуалност я оковаваше във вериги.

— Изглеждаш прекрасно — тихо й каза той.

— Благодаря, Майкъл — отвърна тя, решена да запази хладнокръвие. — Страхотно парти.

— Да — съгласи се Кребс и добави лаконично: — Чакай ме във фоайето след десет минути. Не се сбогувай с Джош, просто ела долу.

Роуина усети познатите тръпки на желание.

— Не мога — измърмори тя.

— Можеш и ще го направиш — заяви Майкъл Кребс.

Тя погледна решителните му тъмни очи, гъстата му прошарена коса и красивото му обрулено лице и разбра, че ще направи каквото той пожелае.

— Но партито… — протестира тя неуверено.

— Знам какво ще стане сега — прошепна той в ухото й, — така че няма нужда да оставаш, за да видиш. В трето действие всички ще слязат долу, на четиринайсетия етаж, който е превърнат в гигантска ледена пързалка. После, в четвърто действие, ще отидат в градината на покрива и ще се качат в цяла флотилия от хеликоптери, които ще ги заведат до частната писта на Алекс Мартин, откъдето два реактивни самолета „Гълфстрийм“ ще отведат всички до Флорида, за да танцуват до зори.

— Шегуваш се! — не повярва Роуина.

Кребс нетърпеливо махна с ръка.

— Не, не се шегувам. Но аз искам да правя секс с теб, така че ти няма да ходиш.

Отново огледа нежнобялата й рокля, обшита с розички, и рубините, които проблясваха край дългата й шия при всяко нейно движение. Напълно отговаряше на стереотипа, всички го правеха, тези малки богати аристократки, които си играеха на бизнес дами. Беше жена от класа, европейска дама, от онези, за които само си бе мечтал в колежа, но сигурно би глътнал езика си, ако се наложеше да я заговори тогава. Сега бе постигнал всичките си мечти; в този свят, където класата не означаваше нищо, той бе господарят, а тя си оставаше обикновен човек от простолюдието.

Той, Майкъл Кребс, два пъти по-възрастен от Роуина Гордън, неин наставник в бизнеса и учител в секса.

Разпери пръсти върху гърба й и усети лекото й неволно потръпване. Щеше да я обладае така, точно така. Няма да й позволи да промени нищо. Искаше да види тази изискана английска лейди, с прекрасната й рокля, паднала на колене, поела пениса му между устните си и галеща го с нетърпеливия си език, докато той свърши в устата й. Това щеше да е за начало. Малко по-късно щеше да я накара да вземе омекналия му член в ръце и да го сложи между устните си, за да го направи отново твърд. Ще я постави на лакти и колене върху хотелското легло, ще вдигне елегантната й шифонена рокля и ще я обладае отзад, карайки я напълно да забрави британската си сдържаност. Тя трябваше да го задоволи по този начин. Трябваше да си заслужи сексуалното удоволствие.

Топаз затегна колана си, докато „Гълфстрийм“-ът се издигаше в небето над Ню Джърси. Сега кипеше от енергия, дори и без помощта на таблетките, които бяха взели повечето гости. Стюардеси в морскосини униформи на „Мартин Ойл“ минаваха по широките пътеки между седалките на частния самолет и поднасяха на пътниците орхидеи, пури и малки бутилчици коняк.

Мариса, изпаднала във възторг от скандала, който щеше да обяви пред света, вече бе продиктувала по телефона текста за рубриката си „Хората в петък“.

Топаз го знаеше и това й харесваше. В тази война щеше да има само един победител. Ню Йорк беше нейна територия, тук бе родена и израсла и надутата английска кучка нямаше да оцелее. Всички знаеха, че даже не остана на партито, докато тя, Топаз, сключи две сделки и обсъди издаването на един бестселър.

Потупа Джо Голдстийн по рамото. Той беше надменен сексист, но можеше да го използва.

— Да, Роси — обади се той, потънал в четене на „Уолстрийт Джърнъл“.

— Джо — попита тя, — какво си чувал за рок група на име „Атомик Мас“?

Роуина стисна здраво ръба на пулта за миксиране с една ръка, докато краката й бяха разтворени и опрени на етажерката, а с другата ръка закриваше устата си, за да не извика.

Майкъл стоеше между краката й и я обладаваше с напълно контролирани движения, навън и навътре, като я караше да го гледа, докато го прави. Усещаше как плътта й потръпва около пениса му, млада и стегната, изгаряща от желание. Тя беше на ръба на оргазма и безмълвно го молеше да й позволи да потъне във върховната наслада.

— Точно така — каза той в телефонната слушалка. — Не, Джош, за втория албум на „Атомик Мас“ аз ще определя времето. Да, добре, какво да ти кажа. Два процента от нищо са си нищо! Разбира се! Знаеш, че обичам да работя с теб, Оберман, а също и с Роуина Гордън. Тя ми е много добра приятелка. Да, много е талантлива.

Усещаше неспирното потръпване на плътта й, тя не можеше да му устои още дълго.

— Ще се чуем по-късно — небрежно отговори той, затвори телефона и потъна още по-дълбоко в нея. — Това ти харесва, нали? — попита я спокойно. — Харесва ти да съм в теб, докато говоря за бизнес.

Роуина бе отметнала глава и очите й бяха замъглени. Не можеше да говори. Само стенеше в екстаз, издавайки задавени, гърлени звуци, които той обичаше.

— О, господи, каква страст само — отбеляза той. — Ти си истинска нейна робиня, нали? Толкова хубаво, колкото в мечтите ти ли е? Колкото си го спомняш?

— Майкъл! Майкъл! — стенеше Роуина, изцяло погълната от неподправено и чисто желание.

Кребс се усмихна, докато удоволствието се разливаше в слабините му. Тя беше в Ню Йорк завинаги. Сега му принадлежеше.

Петнадесета глава

Топаз стоеше пред прозореца в новата си спалня с прекрасен изглед към Вилидж.

Синият простор над топлите червени тонове на скъпите тухлени къщи искреше с обещание за още един горещ ден. Впери поглед в гледката под краката си, черпейки сила от нея. Сега бе истинска нюйоркчанка.

Сякаш и самият град й помагаше да остане на върха.

Извърна се от прозореца и тръгна по дебелия син килим в стаята към гардеробната си, като с удоволствие погледна масата в стил „Арт Деко“, лампите от „Лалик“ и огромното легло с копринени чаршафи, все още смачкани след кръщенето, което двамата с Нейтън му бяха устроили снощи.

Нейтън Роузън. Любовникът й. Партньорът й.

Снощи бе великолепен, галеше я, целуваше я навсякъде. Беше почти толкова хубаво, колкото в първите им няколко седмици като любовници. Това я радваше. Не можеше да разбере защо Нейтън искаше да я карат по-спокойно. „Нека оставим малко пространство помежду си“. „По-късно“. „Скъпа, точно сега съм изтощен“. Така казваше цели седмици наред.

Не че не се бяха любили. Понякога.

Топаз нагласи колана на копринената си рокля от „Ив Сен Лоран“, която обгръщаше разкошната й фигура като вода. Големите й гърди все така стърчаха нагоре, независимо от размера си сочеха към небето с увереността на младостта.

Зърна отражението си в голямото стенно огледало и се завъртя, доволна поне от това. Помисли си, че в никакъв случай няма нужда от лифтинг. Макар че в мига, в който се наложеше, щеше да го направи. Защо да има увиснали гърди, щом разполага с достатъчно пари да поправи факта? Разбира се, Роуина Гордън вероятно би сметнала пластичната хирургия за долнопробно занятие. Е, тя можеше да върви по дяволите. Тук беше Америка. Където ужасната кожа на лицето и сексуалната потиснатост не бяха нещо, с което да се гордееш.

Топаз тръсна глава, сякаш да прогони мислите за Роуина. Щеше да има време за това, когато стигне в офиса. Господи, бе таила гнева си години наред. Можеше да почака още няколко часа.

Италианската й кръв кипеше от жажда за мъст. Не можеше да повярва, че Роуина Гордън бе имала куража да стане посред вечерята и да й се опълчи. Разбира се, знаеше, че тя ще е там. Също както знаеше, че е в Ню Йорк и че за групата й „Атомик Мас“ се говори в средите на познавачите в града.

Британската сензация на живо.

Продуцира ги Майкъл Кребс. Безплатно. Само срещу дял от печалбата.

Пет момчета, с външен вид, по който MTV направо щеше да полудее.

Дебютният им сингъл излизаше тази седмица.

Ако слуховете се окажеха верни, „Атомик Мас“ щеше да залее нищо неподозиращия свят като най-страхотната нова група след „Нирвана“.

Топаз се бе постарала да разбере всичко това. Някой друг би се присмял на цялата шумотевица, би сметнал, че всичко са само празни приказки. Но тя помнеше страстта на Роуина към музиката — да, помнеше всичко за Роуина. В онези дни, в затворения свят на „Оксфорд“, това бе единствената й бунтарска черта в характера. Обличаше се в скъпи дрехи, притежаваше стила на висшата класа и винаги носеше със себе си томче средновековна поезия или някой академичен труд. Роуина Гордън не би си и помислила да се отпусне, четейки роман на Джаки Колинс или Джон Гришам. Но беше прекалено влюбена в рокендрола, за да се прикрива, дори и заради безценния си имидж.

А Топаз нямаше намерение да подценява съперничката си. Това щеше да е аматьорска грешка. Така беше постъпила Роуина Гордън с Топаз Роси и щеше да си плати за това.

„Казах, че няма да мисля за нея сега!“, укори сама себе си Топаз и отиде в кухнята. През прозорците и капаците на тавана струеше светлина и огряваше полирания дървен под, скъпата дъбова маса и европейската газова готварска печка, сложена по нейно настояване. Всъщност всичко беше нейна идея. Да заживеят заедно. Нейтън да продаде жилището си. Тя да продаде елегантния си апартамент за сама жена. Бе успяла да убеди Нейтън, че щом ще са партньори, трябва наистина да са такива. В любовта. В парите. Във всичко.

„И кой ще отрече, че това е добър ход?“, запита се тя, докато зареждаше машината, за да може Нейтън да си приготви кафе, когато се върне от сутрешния си крос. След като събраха заедно средствата си, успяха да си купят къща, истинска къща, в центъра на Манхатън! На Западна десета улица, един от най-желаните имоти във Вилидж и много подходяща за двойка от медиите. Имаха си дори градина. Е, вярно, беше съвсем мъничка, но в Ню Йорк това значеше много.

И по-конкретно: означаваше, че са богати.

„И какво от това?“, помисли си тя. Наистина бяха богати. Кой можеше да го отрече? Нейтън бе един от директорите на „Америкън Магазинс“, а тя — главен редактор на „Гърлфренд“, на път да поеме и „Икономик Монтли“.

Каквото и да си въобразяваше Джо Голдстийн.

Джо потъна още по-дълбоко, извивайки леко таза си: търсеше пулсиращата й сърцевина, парещото, влажно място, което щеше да я тласне отвъд ръба. Възбудата на пениса му сякаш се просмукваше в цялото му тяло, караше кръвта му да кипи като разтопена жарава. Нежно погали чудесните й, щръкнали гърди, пое възбудените й зърна в устата си и погали с език всяко от тях, а после ги засмука, докато тя стенеше от наслада и издаваше онези тихи гърлени звуци, които го възбуждаха още повече. Претърколиха се и сега тя стоеше отгоре, изрусената й коса се разпиля пред лицето й, очите й бяха блажено затворени. Той изобщо не бе помръднал в нея.

Обхвана гърдите й с ръце, вече по-страстно, усетил първите тръпки на приближаващия оргазъм. Бе предизвикан от екстаза, изписан по лицето на Лиза; наслаждаваше се на женското удоволствие, винаги се стараеше първо жените да свършат няколко пъти и винаги ги оставяше копнеещи за още.

Съвсем механично се настрои за финалните секунди и потъна дълбоко в нея, докосвайки Г-точката — малкото, нежно, разтапящо местенце във влагалището, за което някои сексолози и повечето жени се кълняха, че изобщо не съществува. Но не и онези, които бяха спали с Джо Голдстийн.

Е, на мъжете им бе отнело известно време да открият и клитора, помисли си Джо. Накрая все щяха да стигнат и до Г-точката.

Разбира се, помагаше, ако си познавач на жените. Разбира се, помагаше и да имаш трийсетсантиметров пенис.

— Джо! — извика Лиза, докато целият й идеално плосък корем видимо потръпваше от силата на конвулсиите. — Джо! Джо! О, боже мой!

— Лиза! — прошепна той, усещайки как оргазмът го разтърсва целия и как експлодира в нея.

Останаха неподвижни и задъхани няколко секунди, докато се съвземат.

— Господи, ти си най-добрият! — каза тя, като се търкулна от него и отметна мократа коса от очите си.

— И ти самата си много специална — отвърна той механично. — Винаги си била.

Тя стана и се запъти към банята и той огледа стегнатото й, добре сложено тяло, с хубави гърди и крака, може би само малко по-закръглени в бедрата, и предизвикателно русата коса, на която се виждаха тъмните корени. Джо и Лиза спяха заедно от години. Тя беше омъжена само формално за финансист от „Уолстрийт“, на когото рядко му ставаше, и много грижливо подбираше любовниците си, също както и Джо: никакво обвързване, никаква зависимост и страхотно прекарване в леглото. Лиза Фостър обичаше удоволствията, но беше и материалистка. Не искаше да поема никакви рискове. Нито пък Джо.

— Скъпи, направо можеш да се класираш в световния шампионат по секс — коментира тя на раздяла, след което си тръгна, облечена в крещящо розов костюм на „Унгаро“.

Той се усмихна и й целуна ръка. Харесваше Лиза. Заради момичета като нея си струваше да се лиши от сън. Лесно им се угаждаше, бяха забавни в леглото и не държаха да те натупат здравата с тоягата на феминизма. Не искаха да обсъждат с часове разликата между мъжете и жените, а просто да й се наслаждават. Предполагаше, че Топаз Роси презира жени като Лиза. Които живеят от парите на мъжа си или каквото там ще измисли.

Голдстийн раздразнено си запали цигара. Дори и мислите за тази жена му разваляха настроението. Отиде в кухнята, намаза дебело две хлебчета с топено сирене, направи си прясно кафе и включи компютъра. На екрана се появиха бележките за презентацията му пред борда — речта беше интересна, добре структурирана и пределно ясна.

Това го накара да се почувства по-добре. Речта му щеше да е истинска бомба. Щеше да му върже в кърпа „Икономик Монтли“, ако това още не беше факт. И без това списанието сякаш бе създадено точно за него — сериозно ново месечно издание, лъскаво, от висока класа, предназначено за мъже. Вече ръководеше три такива списания за „Америкън Магазинс“, и то много успешно. Откакто Нейт Роузън го бе открил в „Уортън“, той използваше отличната си магистърска диплома по бизнес администрация в полза на „Америкън“, като даваше предложения за намаляване на разходите, помагаше при преразглеждането на договорите с доставчиците, съдействаше при покупката на нови издания.

Голдстийн бе нещо повече от отличен главен редактор. Беше бизнесмен. И смяташе „Икономик Монтли“ за директен скок към борда.

Топаз Роси! Какво изобщо я правеше кандидат за поста? Вярно, след няколко седмици в офисите на „Америкън“ в Ню Йорк, той осъзнаваше, че отначало я е преценил грешно. Беше много талантлива журналистка, страхотен автор на рубрика, справи се добре като редактор на очерците в „Ю Ес Уомън“ и постигна чудеса с тиража на „Гърлфренд“. Съвсем справедливо трябваше да се отбележи, че не разчиташе само на красотата си. Но все пак това момиче ръководеше само едно списание. Насочено към тийнейджърките. И изобщо нямаше корпоративен опит — е, да, работеше по магистърската си степен във вечерни курсове, голяма работа. Боже, та тя дори не се бе доближавала до ръководството на сериозно мъжко списание.

„Тогава защо й позволявам да ме разстройва, ядоса се на себе си Джо. Направо ще я размажа на презентацията. И толкоз. Край на историята“.

Но не беше така.

Топаз Роси бе влязла под кожата му и това не му харесваше. Дразнеше го, притесняваше го и го подлудяваше. Обикновено, когато срещнеше жена, която не можеше да понася, той я изхвърляше от ума си. Имаше си по-добри занимания. Раздразнението беше безполезна, глупава емоция, а Джо Голдстийн не обичаше да си губи времето.

Но Роси отказваше да напусне мислите му.

Може би заради яростния й феминизъм, но той срещаше доста такива жени. Или пък заради характера й. Дръзкото, наперено, откровено поведение на Топаз. Тя сякаш се намираше навсякъде, където погледнеш — подвикваше насърчително на служителите в „Гърлфренд“, минаваше натоварена с макети покрай кабинета му на път към своя, поздравяваше всички в цялата сграда, сякаш й бяха първи приятели. И повечето, изглежда, наистина бяха такива, което още повече влошаваше нещата. На събранията се държеше учтиво и любезно с него, но само толкова. Беше рязка. Пряма. Едва му обръщаше внимание. В централата в Лос Анджелис, където преди бе работил Голдстийн, хората понякога правеха компромиси, за да свършат нещо. Но не и госпожица Роси. Думата „компромис“ изобщо не присъстваше в речника й. Тази жена по-скоро би спорила два часа, отколкото да отстъпи за каквото и да е.

Беше абсолютно непреклонна.

Навярно е заради стила й на обличане, реши Джо, връщайки се в кухнята, за да довърши закуската си. Погледна към ролекса си. Осем и четиридесет. Трябваше да тръгва; за щастие костюмът му от „Брукс Брадърс“ вече бе изгладен и готов, а бялата риза бе окачена в гардероба. Да, стилът й на обличане. Напълно неподходящ за работна обстановка, гневно си помисли той. Винаги подчертаваше фигурата й. Ярки цветове. Дизайнерски дрехи. Скъпи материи. По принцип би трябвало да изглежда вулгарно, но вродената й самоувереност и чувство за стил й позволяваха да се облича така. Никога не бе срещал друга червенокоса жена, която да може да сложи шокиращо розов костюм от „Вивиън Уестуд“ и да изглежда страхотно. Беше толкова… толкова смущаващо — това смело, дръзко и наперено италианско момиче, което минаваше из офисите като самоходна бомба.

Джо се облече бързо, без суетене и излишни тревоги за вида си. Никога не се замисляше за това.

Разбира се, бе си фантазирал за Топаз. Или поне се бе опитвал. По дяволите, тя изглеждаше ослепително красива и имаше най-страхотното тяло извън кориците на „Плейбой“.

Но нещо не се вписваше в картинката. Всеки път, когато се опиташе да си я представи гола на пода, се сещаше за нещо, с което го е подразнила, като например последния път, когато се бе здрависала с него на събрание на редакторите с топлотата на същински айсберг.

Разпечата си ново копие на бележките по речта и ги прибра в правеното по поръчка куфарче за документи. Сега нямаше време да мисли за това. Оставаше само един ден, преди бордът да избере първия редактор на „Икономик Монтли“.

Джо Голдстийн беше работил много върху съставянето на речта за презентацията си, много по-старателно от всичко друго напоследък. Вероятно излишно се чувстваше неуверен. В крайна сметка знаеше със сигурност, че той ще спечели тази работа.

Но искаше да полира речта си, докато заблести.

Нямаше начин да загуби от Топаз Роси.

— Исках лично да ти го съобщя — каза Джош Оберман, докато енергично набождаше гъбка на вилицата си.

Имаше среща с Роуина Гордън на закуска в „Пиер“. Когато се връщаше в Ню Йорк по работа, Оберман винаги отсядаше в „Пиер“ и винаги в един и същ апартамент. Много добре знаеше какво харесва. Елегантен декор, безукорно обслужване и чудесен изглед към Сентръл парк. В момента „Ройълтън“ и „Парамаунт“ бяха сред предпочитаните хотели от хората в музикалния бизнес, с футуристично обзаведените си стаи и ултрамодерна обстановка, но Джошуа Оберман се отнасяше с презрение към това. Хотелите бяха място, където спиш, когато пътуваш по работа. Точка. Пет пари не даваше колко добре изглеждат носачите на багаж.

— Какво да ми съобщиш, шефе? — попита Роуина, докато подбираше парченца от плодовата си салата.

Строгото отношение към фигурата, характерно за Ню Йорк, почваше да й оказва влияние, но тя нямаше нищо против. И защо не? Стройното й тяло на блондинка явно отговаряше на американския идеал. А тя искаше да е идеална за Майкъл, абсолютно съвършена. Желанието й към него бързо се превръщаше в мания.

— Реакцията на „Уорнърс“ към първия сингъл на „Атомик“ — сериозно отвърна Джош.

Роуина замръзна, усети как я полазиха тръпки от страх. „Уорнърс“ щяха да разпространяват първия албум на „Атомик“ в Съединените щати, точно както бяха поели разпространението и продажбите на всички други албуми на „Музика Рекърдс“. Ако не се брои малката компания на Роуина, заета с издирването на таланти, те самите нямаха реално присъствие на американския пазар. Затова сключваха сделка с голяма компания, както правеха и всички останали независими фирми, и получаваха процент от цената на всеки продаден тук диск заради авторски права.

Така че ако „Уорнърс“ не са харесали сингъла, всичко пропада. С групата й е свършено.

— Каква реакция? — настоя да чуе тя. — „Карла“ е невероятна! Великолепна е! Как може да не са я харесали?

Джош я остави да се поизмъчи за малко, наслаждавайки се на мига. Отново се възхити на облеклото й — елегантен черен костюм от „Ана Суи“, под който се показваха стройните й крака в съвсем тънки черни чорапи и обувки на платформа от „Шанел“. Дългата й коса, с оформен бретон отпред и перфектно подстригана назад, се разстилаше по гърба й като блестяща златна пелена.

— Успокой се — каза той. — Много са я харесали. И дори не само това.

Роуина се облегна на стола си, усетила как постепенно я обзема облекчение. Усмихна се на шефа си. Хитър стар мошеник!

Не трябваше да му се връзва така, но всяка закачка с „Атомик Мас“ удряше право в целта. Щяха да пуснат скоро първия сингъл, албумът бе почти готов и всички, свързани с групата, се чувстваха напрегнати като пружини.

Самите момчета изглеждаха съвсем спокойни, радваха се, че приключват с „Хийт Стрийт“ и отново ще тръгнат на турне. И все още опознаваха Ню Йорк. Баровете. Клубовете. И жените. Особено жените. Дори не бяха станали известни още, а наоколо им се тълпяха купища момичета. Никога не бе виждала подобно нещо. Не, момчетата от групата изобщо не бяха под напрежение, намираха се направо на седмото небе.

— Да можех да ти опиша лицето на Боб Моргадо, когато я чу — каза Оберман и се усмихна широко, като си го припомни. — Направо им се стори, че Коледа е подранила тази година. Ако останалата част от албума е толкова добра, колкото „Карла“, ще попаднем на върха в списъка с приоритетите им — засмя се и се зае с омлета си със сирене. — Знаеш ли по какво съдя, че наистина много им харесва? Искаха да подновят договора за „Атомик Мас“. Отделно от общите условия за сътрудничество с „Музика“. Предполагам, разбират, че планираме съвсем скоро да започнем свое собствено разпространение, но въпреки това искат да имат дял от „Атомик“.

— Какво им каза ти? — попита Роуина.

— Че ще си помислим. Зависи от това колко добре ще се справят с „Хийт Стрийт“ — Оберман се ухили, безкрайно доволен от себе си. — А ти как се справяш на новото място, хлапе?

— О, чудесно — уклончиво отвърна тя.

Нямаше намерение да натоварва шефа си с проблемите в работата. Офисът. Претоварването. Фактът, че като самотен играч сякаш се намираше в сибирската тундра.

„Първо се справи с проблема, после говори за това“.

— Добре. Не съм те виждал, след като се измъкна по средата на партито на Елизабет Мартин, без да се сбогуваш — добави строго Оберман. — Не, хич не се опитвай да скалъпиш някакво извинение. Щом не ти се лети до Флорида, това си е твоя работа. Коя беше онази жена, с която се сдърпахте на вечерята, Роуина? Ослепителната червенокоска? Трябва ли да се притеснявам за нещо?

— Никоя. Просто редакторка на списание, с която не се разбирахме особено добре в „Оксфорд“, това е — отвърна Роуина с хладен тон.

Мразеше Топаз, задето се налага да я спомене в разговора си с Джошуа Оберман. Джош бе наставникът й. Джош бе нещо свято.

Възрастният мъж вдигна вилицата си предупредително.

— Скъпа — каза той, — на онова парти нямаше нито един случаен човек.

Шейсетият етаж на сградата на „Америкън Магазинс“ на Седмо авеню бе приятно хладен, въпреки ослепителното слънце, което струеше през остъклените стени на директорските кабинети. На по-ниските етажи температурата бе както обикновено, близо до точката на топене, но не и тук. Членовете на борда се ползваха от привилегията да имат на разположение последните японски климатици, тихи й ефикасни, така че да могат да управляват втората по големина империя от списания в Америка при пълна концентрация, а студените зими и жарките лета в Ню Йорк да не им влияят ни най-малко.

И наистина, на неподготвения посетител, свикнал с останалата част от сградата — крещящи заповеди редактори, говорещи високо по телефона репортери, компютри и бръмчащи принтери, копирни машини и всичко останало — шейсетият етаж би се сторил като друга планета. Хаосът, звънящите телефони и ежедневните задачи с крайни срокове изглеждаха на светлинни години разстояние от спокойната, почти като в църква тишина на етажа на ръководството.

На Нейтън Роузън, най-младия директор в компанията, отговорен за Източния бряг — само на четиридесет и една години — понякога му липсваше забързаният ритъм на истинските работни офиси в списанията. Но не често. През целия си живот се бе стремял към сегашния си пост. Сега се чувстваше готов да работи по големите проекти — нови придобивки, продажби, ликвидации. Тук горе наистина бяха много заети. Просто страничен човек не би го забелязал. Или поне Топаз Роси явно не го разбираше.

— Не мога да говоря сега — възрази Нейтън. — Не днес.

Леко повдигна рамене. Напрежението в мускулите му издаваше раздразнението му.

— Двамата с Джо сте на презентация утре, Топаз!

— И защо това да е от значение? Знам, че ще бъдеш обективен — каза тя, докато се приближаваше към него.

Разбираше, че не трябва да е тук. Но не можеше да се сдържи. Някакво първично желание да дразни любовника си се оказваше прекалено силно, за да му устои. Обичаше да вижда това изражение по лицето му — гняв и нетърпение, сякаш се отчайваше от нея. Топаз знаеше, че това му напомня за разликата в годините им, и безмилостно използваше този коз. Караше го да прави неща, които се бе заклел да не прави. Принуждаваше го да се замисля за всички табута, които нарушаваше заради нея. Да си спомни защо ги нарушава.

И всичко — само за да го провокира.

Да го предизвика.

Да пробуди страстта му, жизнеността му, така че да отговарят на нейните.

Нейтън се наведе през бюрото си и обхвана лицето й с ръце, загледан в нежната й матова кожа, искрящите сини очи и буйната червена коса. Носеше костюм с къса пола от „Марк Айзен“ в яркожълто, украсен с красиви емайлирани копчета с форма на големи маргаритки. Ухаеше на свеж летен парфюм — „Шанел 19“, предположи той. Беше великолепна.

Роузън притисна устни към нейните. Богатството на багрите по нея бе приглушено от официалния му тъмносин костюм от „Савил Роу“. „Мисли като евреин, обличай се като англичанин“. Един от малкото съвети, които баща му си бе направил труда да му даде, при това съвсем не лош, както винаги бе смятал Роузън.

Проникна с език между устните й, наслаждавайки се на незабавния й отговор и на изненадата й.

„Младите са толкова самоуверени“, помисли си той.

— Сега се измитай оттук — заяви твърдо, докато се отдръпваше. — Имате работа за вършене, госпожице Роси. Тази сутрин не ми ли каза, че подготвяш статия за онова ново момиче от „Музика Рекърдс“? Същото, което тъкмо се е установило тук? Мислех, че си се запалила да направиш експозе за „Ю Ес Уомън“. Тя вече има сериозна репутация. Как се казваше?

— Роуина Гордън — отвърна Топаз и се отдалечи от него. Върху лицето й имаше изписана решителност. — Но тя не е важна. Интересува ме групата. Непременно трябва да има някаква интрига около тях.

Нейтън вдигна поглед. Интересно. Сега тя пристъпваше от крак на крак и нямаше търпение да се върне долу. Той въздъхна. Тази жена бе пълна загадка за него.

— Добре, добре — отсече той. — „Атомик Мас“, нали така се казват? Джо ми каза, че ровиш около тях, сега се сещам. Сигурно ще излезе добра история. Слуховете около тях са направо бомбастични. Явно са следващите…

— Знам — рязко го прекъсна тя.

Той й се усмихна. Беше щура и объркана, но той я обожаваше.

— Ще се видим довечера — каза Нейтън, когато тя се обърна да си върви. — Обичам те. И между другото, Роуина Гордън е важна, Топаз. Ако успее да постигне нещо с тази нова компания, ще бъде в много влиятелна позиция.

Утрото на шести юли, четвъртък, беше мрачно и с надвиснали облаци. Сивото небе захлупваше града и едва разсейваше жегата, която сякаш се издигаше от изпълнените с хора тротоари и задръстените от коли улици.

Двамата кандидати за редакторския пост на новото сериозно и луксозно издание на „Америкън Магазинс“ — „Икономик Монтпи“ — се качваха с асансьора към залата за съвети на борда на петдесет и деветия етаж, един етаж по-ниско от стъклената люлка на властта на Гауърс. И двамата бяха с костюми и безукорно спретнати, но Джо Голдстийн изглеждаше далеч по-уверен и спокоен.

Носеше голяма платнена папка с графики и статистически данни за презентацията си. Бе подготвил разбираемо, остроумно и експертно резюме за макроикономическите условия, предназначено да демонстрира веднъж завинаги колко подходящ е именно той за редактор на това издание — ако сегашните му списания не го бяха доказали вече по безспорен начин.

Погледна към Топаз, която не носеше абсолютно нищо. Тя нервно потупваше с длан по бедрото си.

Джо стисна решително зъби. Малките момиченца, които отхапваха по-голям залък, отколкото можеха да преглътнат, накрая си патеха. Щом Топаз Роси настояваше да си играе с големите, щеше да си научи урока по трудния начин.

Отново я огледа тайничко.

За сладкото й дупе обаче беше прав.

Членовете на висшето ръководство на компанията наблюдаваха как Джо Голдстийн прави най-изисканото и изтънчено представяне в живота си. Бяха запленени, смееха се и кимаха от време на време. Нейт Роузън погледна към записките на седящия до него: човекът си бе отбелязал да звънне на брокера си.

Нейт си помисли, че всъщност Голдстийн се държи много великодушно в случая. Правеше комплимент на Топаз, като се стараеше максимално, а не се бе появил просто за да получи потвърждението на ръководството за решение, принципно вече взето.

Той погледна към Топаз, седнала на един стол до стената и наблюдаваща с учтива любезност Джо. Бе облечена много представително в морскосин костюм от „Диор“, а непокорните й къдрици бяха прибрани в стегнат кок на тила. Изглеждаше неспокойна. Роузън изпита угризения. Искаше му се да я утеши, да й каже, че няма значение, че е само на двайсет и три и за нея ще има и много други издания по-нататък. Забеляза как пълните й гърди се издигат и спускат, опънали коравия лен на сакото. Желаеше я.

Засрамен, Нейтън се обърна отново към Джо. Трябваше да се съсредоточи. По дяволите, отчиташе цялата тази ситуация като своя грешка. Преценката му не беше нито разумна, нито безпристрастна напоследък. Залиташе прекалено много ту в едната, ту в другата посока. Например този така наречен конкурс за „Икономик Монтли“. Смяташе, че в случая тя далеч надценява силите си, като се съревновава за поста, а Мат Гауърс просто се опитва да изглежда демократичен, допускайки жена да кандидатства. Но и той имаше вина. Той бе подкрепил кандидатурата й, когато тя настоя да опита. Бе седял в кабинета на председателя и бе заявил на шефа си, че изборът ще е между Джо и Топаз.

Кого се опитваше да залъже? Джо със сигурност щеше да я размаже на презентацията и точно това правеше в момента. Той, Роузън, и като шеф на Топаз, и като неин любовник, трябваше да се държи по-сурово, за да й спести разочарованието, и изобщо да не предлага кандидатурата й. Сега и собствената му преценка щеше да е поставена под съмнение.

Но това беше негова грешка, негов пропуск. А той караше Топаз да си плаща. Като се нахвърляше върху нея на редакторските съвети. Като я мъмреше пред колегите й.

— … независимо дали става дума за динари или долари — завърши Голдстийн, приветстван от дружелюбен смях и аплодисменти, и се върна на мястото си до Топаз, подавайки й ръка, докато сядаше.

Тя я разтърси кратко, избягвайки да го погледне в очите, и измърмори някакви поздравления. Членовете на борда, седнали около масата пред тях, бяха свели глави и си записваха кратки коментари. Но по топлите усмивки на лицата им личеше какво мислят.

„Той наистина изглеждаше страхотно там отпред, призна сама пред себе си Топаз. Направо великолепен. Жалко, че е такъв негодник, защото всъщност е един красив, самоуверен негодник“.

— А сега — обяви секретарят на съвета — бордът ще изслуша госпожица Топаз Роси, редактор на списание „Гърлфренд“ и автор на множество статии за други наши издания. Госпожице Роси, моля, заповядайте.

Топаз се изправи и огледа седемте чифта очи, които се взираха в нея само като проява на любезност.

— Презентацията на господин Голдстийн бе най-добрият и най-забавният икономически анализ, който някога съм чувала — започна тя с ясен глас. — И ако той кандидатстваше за поста на главен кореспондент или старши редактор на очерците, щях да му го дам без всякакво колебание.

Тя направи пауза.

— Но работата на главния редактор не е да списва списанието. Миналия месец вечерях с господин Голдстийн и му признах, че не съм експерт в икономиката. Казах му, че съм експерт в продаването на списания. И това все още е така.

Седемте чифта очи сега изглеждаха значително по-заинтригувани.

— Работата на редактора — на редактора, подчертавам — на „Икономик Монтли“ няма да е да обяснява „Общото споразумение за тарифите и търговията“. Неговата задача ще бъде да отклони рекламите и тиража от „Икономист“, „Форбс“, „Форчън“ и „Бизнес Уийк“. И ето как бих направила това аз.

„Мили боже!“, възкликна наум Нейтън Роузън.

Членовете на борда я гледаха с приковано внимание.

Шестнадесета глава

Откритото съперничество започна с рубриката на Мариса Матюс „Хората в петък“, публикувана две седмици след партито.

След като бе видяла Топаз и Нейтън да се появяват публично като двойка и бе разбрала какво е станало с „Икономик Монтли“, Мариса не бе спестила нищо. И на двамата.

„Скандал на най-важното парти за годината… Служителка на «Музика Рекърдс» засрамва шефа си… Огнената червенокоска Топаз Роси… намеци за «преспиване с някого, за да вземе интервю»… спомняте ли си за тайнственото ексклузивно интервю с Дейвид Ливайн?… Внимавай, Манхатън, идва ред на Кариеристките!“.

— Това е нелепо! — заяви ядосано Топаз.

Захвърли вестника на масата в кухнята и набра домашния номер на Мариса Матюс.

— Какво искаш да кажеш с това? — попита тя.

— Кой се обажда, моля? — измърка Мариса, сякаш не знаеше.

— Топаз Роси — отвърна Топаз побесняла.

— Скъпа! — престорено мило се обади Мариса. — Да не би да си малко разстроена заради рубриката ми?

— Мариса, аз…

— Журналистически дълг, мила. Ти най-добре от всички би трябвало да го разбираш. Имам предвид какво само направи с онзи очарователен актьор.

— Той пребиваше жените! — сряза я Топаз, обидена от сравнението.

— Е, скъпа, нали не съм съсипала кариерата ти? Чиста истина е, че двете с приятелката ти направихте сцена на партито на скъпата Елизабет и беше толкова драматично! Всички онези приказки за територия и за преспиване с клиенти, за да вземеш интервю! Не че аз лично го вярвам, разбира се, но винаги ми е било чудно как успя да се добереш до онази история… тя стори чудеса за кариерата ти, а аз наистина имам дълг пред читателите си.

Направи пауза, после повтори с наслада.

— Пред милионите си читатели, особено в Ню Йорк — искам да кажа само, скъпа, че всеки, който е поне малко известен в този град, чете…

Отвратена, Топаз й затръшна телефона.

— Мисля, че е забавно — каза й Майкъл Кребс. — Но е страхотен начин да заявиш за пристигането си. Да не би да имате някакво общо минало с това момиче?

— Не ми се говори за това — уморено се обади Роуина.

Телефонът й не бе млъкнал цял ден, тъй като разни репортери непрекъснато искаха да публикуват статия за „Съперничките“ в различни списания.

Кребс кимна. Подобна история бе лоша новина.

— Оберман каза ли нещо?

— И още как! — кратко отвърна тя.

Шефът на компанията получаваше „Хората в петък“ по факса всяка седмица и никак не му беше харесало да види, че новоназначеният му изпълнителен директор е описан като главен участник в люта схватка на най-важното социално събитие на годината. Бе й изнесъл лекция относно подобаващото поведение в бизнес средите, завършвайки: „Знаеш ли какво, Роуина, много хора в тази индустрия не харесват факта, че съм поставил жена начело на компания. Не ми утежнявай положението, като им даваш оръжия в ръцете“.

Бе пламнала от срам заради укорите му, още повече — беше прав.

— Забрави за това — каза й Кребс. — И бездруго имаш достатъчно грижи с налагането на пазара на новата компания. Знам, че не ти е било леко.

— Вярно е. И все още е така — отвърна тя, напрегната и стресирана.

— Мога да ти помогна — предложи Майкъл и отметна косата от очите й.

Тя усети хладния метал на венчалната му халка да докосва слепоочието й.

— Проблемът си е мой. Сама ще се справя — заяви Роуина, но част от нея вече се питаше дали ще успее.

БУМ! „Атомик Мас“ бяха навсякъде. Буквално навсякъде.

По витрините на магазините. Имаше реклами в музикалните списания. Изкусно направени билбордове из целия град със снимка на момчетата, облегнати на една стена и загледани дръзко в камерите като дългокоси двойници на Джеймс Дийн. Една-единствена дума в дъното на плакатите казваше просто: „Очаквайте“.

MTV имаше изключителни права да показва видеоклипа и го използваше максимално. „Господи, понякога усиленото въртене на една песен означава точно това“, доволно си помисли Роуина, включи телевизора си и откри, че отново са пуснали техния клип.

Зак Фрийман стискаше китарата си като смъртоносно оръжие.

Алекс Секстън свиреше безпощадно на бас китарата и оглеждаше девойките отпред — привлекателни момичета, с очертани с тъмен молив очи, каквато бе модата сега сред феновете на алтернативната музика. Независимо от изисканите им модерни визитни картички, камерите показваха всички жени в състояние на доста старомодна сексуална възбуда.

Марк Томас се нахвърляше на барабаните си, сякаш току-що са обидили майка му. Следваха панорамни кадри от публиката, в която момчетата крещяха одобрително и се хвърляха един към друг в безумна блъсканица.

Джейк Уилямс изтръгваше такива звуци от ритъм китарата, че човек не вярваше на ушите си.

А вокалът Джо Хънтър, висок близо метър и деветдесет, мускулест младеж от Ланкашър с дълга кестенява коса и красиви, леко дръпнати очи, владееше цялата сцена, крачеше като див леопард и цялата му младост и неопитност нямаха никакво значение. Не му трябваше опит.

Беше роден за това.

Беше звезда.

— Но пускат ли я по радиото? Трябва да звучи в ефира — притесняваше се Джош, когато й звънна още първия ден, в който „Уорнърс“ бяха пуснали записа по радиото.

— Оберман — успокои го новият му изпълнителен директор, — звучи и по радиото. Включена е в програмата на всяка по-голяма радиостанция в Ню Йорк. Песента е истински хит.

— А стигна ли до другите пазари? До Далас, Лос Анджелис, Чикаго, Минесота? — попита Джош на другия ден. — От „Уорнърс“ се кълнат, че е така. Но не им вярвам. Ти ми кажи.

— Разпространява се като треска. Сякаш е заразно — увери го Роуина.

— Слушай какво. Този бизнес ще те подлуди — каза й той. — Забрави оксфордското си образование, речникът ти трябва да съдържа само две изречения: „Хит е“ и „Не е хит“.

— Това — твърдо заяви Роуина — е хит.

Оберман се засмя, дрезгавият му глас прелетя над Атлантика, пълен със задоволство.

— Може и да си права — каза той. — Този негодник Кребс! Мислех, че ни прави услуга, а той просто е надушил таланта. Сега получава пет процента от цялата печалба. Проклет негодник! От толкова време го познавам, трябваше да се досетя.

Роуина не можа да се сдържи.

— Ако беше дал милион и половина в самото начало — изтъкна тя, — сега нямаше да сме така изиграни. Защо изобщо ме накара да отида при Майкъл Кребс и да му предложа сто и петдесет хиляди долара? Сигурно си знаел, че това няма как да стане.

— Знаех — призна Оберман. — Какво да ти кажа, хлапе, беше импулс. Исках да те изпратя при него притисната до стената. Да видя какво ще измислиш. Имах предчувствието, че ще се сработите добре двамата, и исках той да се заинтересува от теб. Ако му бе предложила толкова пари, колкото искаше той, за него ти щеше да си поредният клиент. А „Атомик Мас“ — просто поредната група.

Роуина затвори телефона, убедена за пореден път, че Джош Оберман е един от най-коварните и умни хора на света. Колко добре познаваше Майкъл Кребс. И колко добре бе преценил нея самата.

А възходът на „Атомик Мас“ продължаваше с пълна сила.

Барбара Линкълн бе долетяла и се бе настанила в хотел „Парамаунт“, а Роуина трябваше да се среща там с нея всяка сутрин преди промоционалните обиколки. Официално това изобщо не влизаше в работата й. Роуина бе служител на „Музика“, а докато компанията изградеше собствена дистрибуторска мрежа, за „Атомик Мас“ в Америка отговаряше „Електра“. Но Барбара и групата настояха. Роуина, а обикновено и Майкъл Кребс се качваха в лимузината заедно с момчетата и се отправяха към сградата на „Уорнърс“, за да започнат с планираните за деня интервюта, фотосесии и разговори на живо по радиото със слушатели.

Тя нямаше никакво време за новата компания. „Остави това, помисли си Роуина. Ще почака“.

— Здравей, Роуина! Как си? — попита Барбара, докато я целуваше по бузата. Възхити се на тъмночервената й туника от „Дона Карън“, обувки от „Чарлс Дейвис“ и копринени чорапи от „Уолфорд“. — Изглеждаш страхотно.

— Ти също — отвърна приятелката й, като също я поздрави с целувка и възхитен поглед.

Барбара носеше прилепнала копринена рокля на „Армани“ с презрамки с мъниста, италиански обувки на висок ток и шал от „Ермес“. Всеки ден се появяваше в невероятно бляскав и съвсем непрактичен тоалет. Не се съобразяваше с дреболии като прахоляка в Манхатън или факта, че всички от „Уорнърс“ ходят с джинси.

„Трябва да й се признае, помисли си Роуина с усмивка, че Барбара не прави отстъпки пред нищо“.

— Това е единствената причина да работим с вас — подразни ги Марк. — Не можем да сме заобиколени от грозни жени. Лошо е за имиджа ни.

— За имиджа ни! Надут самохвалко — изръмжа Джо, като тупна барабаниста по рамото.

— Махмурлук? — попита Кребс, който седеше точно срещу Роуина в лимузината.

Бе й кимнал леко, когато тя се качи, но само толкова. Майкъл се държеше изключително предпазливо напоследък. Предишните похвали за таланта й бяха спрели напълно, а след пристигането й в Ню Йорк много рядко правеше комплимент публично. Наложи се Роуина да му изтъкне, че ако не признае пред всички, че са поне приятели, всеки би предположил, че имат връзка. Човек не може да се разгорещява и да изстива като айсберг без основателна причина. Господи, мъжете са толкова глупави. Особено умните.

Джо кимна намръщено.

— Ходихме в „Континентъл Дивайд“. Цяла нощ се наливах.

— Ще си платиш — каза Майкъл като строг баща.

Певецът само сви рамене, докато лимузината потегли плавно и се вля в трафика.

— Обаче не спомена, че е стоял буден цяла нощ с онези три момичета, които…

— Зак! — прекъсна го рязко Кребс, поглеждайки към мениджъра им, но китаристът се ухили.

— На Барбара изобщо не й пука — заяви той съвсем правилно.

Тя кимна и се усмихна на продуцента с елегантна небрежност. Роуина се удиви колко променена е. Само от няколко месеца се грижеше за рок групата и вече разбираше основните правила. Например че не бива да се месиш в сексуалния живот на членовете й.

— Могат да правят каквото си искат. Не са женени като теб, Майкъл — обади се Барбара. „А дори и така да беше, пак не бих се притеснявала изобщо“, говореше тонът й.

Кребс изсумтя.

Когато Барбара и момчетата от групата потънаха в обсъждане на промоцията на албума, той най-сетне погледна към Роуина. Хубава рокля. С нея приличаше на ученичка. Майкъл усети как се възбужда. Обезпокои се, беше възнамерявал досега да скъса с нея. Още малко и нещо непременно щеше да излезе наяве — тя щеше да каже на Барбара или да спомене на Джош, или момчетата от групата щяха да усетят нещо. Не трябваше да рискува Деби да разбере.

Обичаше жена си и направо обожаваше синовете си. Семейството си. Винаги бе твърдял, че то е най-важното нещо в живота. Собствените му родители му бяха осигурили охолен живот, но нищо повече; и до днес ги презираше за това. Психотерапията, която му струваше десет хиляди долара, го бе убедила, че прекалената му склонност към контрол над всичко е пряк резултат от това. Майкъл го вярваше. Спомняше си как бе решил, че щом нещата стоят по този начин, ще поеме контрола над всичко в живота си. Постоянно.

„Може би точно в това се състои притегателната сила на Роуина Гордън“, помисли си Кребс и бавно обходи с поглед стройните й прасци, сянката под ръба на полата й, а после продължи нагоре, сякаш чрез силата на волята си можеше да проникне през мрака, да се наслади на гледката на бледите й гъвкави бедра и насладите, които се криеха между тях. Беше имал много жени — някои по-красиви и по-умели в леглото от Роуина. Но малко бяха интелигентните като нея. Майкъл Кребс, както много мъже от еврейски произход, ценеше интелекта у всеки, включително и у жените. Той не го плашеше, а го привличаше. Освен всичко друго, това означаваше, че Роуина идва при него с отворени очи, разбираща безнадеждността на положението си, но въпреки това идва в леглото му. И може би на това се дължеше обаянието й. На пълната му власт над нея.

„Обичам жена си. Добър баща съм за синовете си, по-добър, отколкото беше моят баща“, мислеше си Кребс и тогава Роуина се размърда на мястото си и улови втренчения му поглед. Той забеляза моменталната й реакция, разтварянето на устните й, нахлуването на кръвта в лицето й, мигновения поглед на зелените й очи и отместването им отново, преструвайки се, че гледа към центъра на Манхатън през прозореца на лимузината. Пенисът му се втвърди. Бам! — просто така. Отново бе под властта му.

Момчетата и Барбара все така бяха потънали в разговора си.

— Роуина — тихо произнесе Майкъл името й като команда.

Тя вдигна очи към него, а бедрата й пареха от усещането, че той ги е гледал, че е мислил за нея, спомнял си е за последните неща, които са правили заедно. Обзе я страст. Преди четири дни, тъкмо преди излизането на сингъла, Майкъл я бе изпратил до апартамента й на Западна шейсет и седма улица. В спалнята я бе накарал да се разсъблече пред него, като сваля дрехите си точно както той й нарежда. Беше непоносимо бавен, караше я да чака, да се обръща и движи по команда, така че докато остана съвсем гола, Роуина толкова се възбуди, че едва се държеше на краката си. Кребс седеше напълно облечен, ерекцията му се забелязваше ясно под джинсите. Накара я да застане пред него гола, а той обясняваше на глас какво ще направи с нея и как, като разпалваше все повече страстта й. Тя направо хлипаше от желание, но той все така настояваше тя просто да стои там. Спомняше си как комбинацията от това, че е съвсем гола пред облечен мъж, думите му и покорството й пред него я бе довело толкова близо до ръба, че когато Кребс се изправи и се доближи до нея, все още, без да я докосва, и преднамерено я заобиколи, за да огледа цялото й тяло, дупето, гърдите, краката и накрая бавно и целенасочено плъзна поглед между краката й, Роуина се бе разтреперила неудържимо и бе стигнала до оргазъм, бе свършила пред Майкъл, без той изобщо да я докосне с пръст.

— Да, Майкъл? — отвърна тя сега, а хладният й тон прикриваше кипящата в нея страст.

„Какво ми става? — помисли си Роуина. Дори не мога да стоя близо до този мъж, без да се разтопя“.

Кребс се усмихна, а влажните му тъмни очи не се подлъгваха от привидното й спокойствие.

— Искаш ли да обядваме заедно? — небрежно попита той. — Мога да ти пусна да чуеш финалните записи на албума.

— Разбира се — отвърна Роуина, цялата изтръпнала от очакване.

О, любовта приличаше на наркотик. Замайваше по-силно от хапче или доза прашец. Майкъл, Майкъл! Дори и цялата вселена бледнееше пред усмивката му. Той бе първото, за което се сещаше сутрин, щом се събудеше, и последното, за което си мислеше вечер. Имаше трудности с налагането на пазара на новата компания. С възторг наблюдаваше пробива на „Атомик Мас“. Съществуваше и опасността от Топаз Роси — нещо, което Роуина предчувстваше и от което се опасяваше, знаейки, че ще трябва да се справи с нея.

Но над всичко стоеше Майкъл Кребс и омайващата, подлудяваща страст, която Роуина изпитваше към него. Любов. Като прозирна, златна мъгла, обгръщаща всичко. Преосмисляща всичко. Връзката й с живота. „Какво ще си помисли Кребс? Кога мога да му кажа? Какво би направил Майкъл? Къде е сега?“

Да, знаеше, че е женен.

Да, знаеше, че има деца.

Да, знаеше, че е нередно.

Но за Роуина Гордън това нямаше значение. Беше влюбена, с онази рядка, пълна всеотдайност, която истинската първа любов изисква. Всеки, който някога я е изпитвал, знае точно какво означава това. Роуина, седнала в колата, загледана в женения си любовник, бе готова да жертва всеки и всичко на света, за да го задържи до себе си. Гордостта си. Сърцето си. Принципите си. Честта си.

— Мисля, че е твой ред — каза Майкъл, продължавайки личния им разговор, приковал с очи нейните.

— Да платя обяда ли? Да, и аз така мисля — съгласи се Роуина, влагайки в тона си същия неуловим за останалите смисъл, който Майкъл бе използвал.

И двамата знаеха какво има предвид той. Майкъл бе доставил удоволствие на Роуина при последната среща и сега беше неин ред. Щеше да направи онова, което той обичаше — да гали с дългата си мека коса цялото му тяло, така че той да усети хиляди нежни като перце докосвания, после да поеме с устни и език надолу, докато стигне слабините му, да си поиграе с твърдите сиви косъмчета по плоския му корем и да обикаля около основата на пениса му, докато той не издържи, сграбчи главата й и настоятелно я придърпа към него. Понякога Роуина най-напред го облизваше, върхът на езика й докосваше главичката на члена му, пърхаше около чувствителното място точно под ръба на главичката. После, когато удоволствието станеше прекалено силно, за да може той да се сдържа, без да свърши, се преместваше отново надолу към основата, обхващаше го твърд и влажен в ръце и използваше пръстите и езика си, за да го доведе до разтърсващ оргазъм. Друг път просто го поемаше дълбоко в устата си и внимателно го наместваше, така че да стигне чак до задната част на гърлото й. Майкъл можеше да издържи много малко така, без да свърши, избухвайки в нея със стон на задоволство, смаян от това колко невероятно е усещането да гледа как това момиче го поема целия в уста. Тя бе толкова добра с езика си, че направо му се струваше, че е умрял и се е пренесъл в рая. И освен това й харесваше. Именно това истински възбуждаше Майкъл толкова силно, че понякога се будеше нощем до жена си с непоносимо желание за Роуина, което просто не го оставяше на мира. Другите жени или отказваха да го правят, или с неохота се съгласяваха, като специална услуга към мъжете. Разбира се, ако поиска, можеше да накара някоя от почитателките си да го направи. Но това не струваше. Роуина бе толкова луда по Майкъл, толкова страстно го желаеше, че си фантазираше как го задоволява с уста. Молеше го да й го позволи. И никога не бе изпитвал — нито на турне, нито с другите си любовници, нито с жена си — нещо подобно на блаженството, което го обземаше, докато гледаше как Роуина Гордън, коленичила пред него с дълга руса коса, разстлана по гърба й, с настръхнали зърна на гърдите, със затворени от сексуално удоволствие очи го поема в уста и издава онези тихи задавени гърлени стонове, които направо го подлудяваха, докато той потъваше дълбоко и грубо в нея, карайки я да го поеме целия и питайки какъв е вкусът му, дали иска още, дали й харесва. Веднъж тя дори бе посегнала слепешком, търсейки ръцете му, и той отначало не бе разбрал какво иска тя, докато с нов прилив на сексуална наслада не осъзна, че ги поставя на тила си, молейки го да потъне по-дълбоко, още по-навътре.

Майкъл усети как пенисът му набъбва още повече.

Роуина го забеляза.

Размениха си заговорнически погледи на споделено желание и на споделено недоволство от това, че са сред други хора и са безпомощни да направят каквото и да било. После тя се усмихна широко, а Кребс й намигна и освен силното желание, двамата изпитаха и огромен прилив на обич и привързаност.

„Господи, толкова много го харесвам“, удиви се Роуина.

„Това момиче е страхотно“, помисли си Майкъл.

Лимузината бавно спря пред офисите на „Уорнърс“ и тълпа фотографи веднага изтичаха напред, готови да уловят с камерите си групата.

— Свиквайте, момчета — каза Барбара, като погледна към продуцента и шефа на „Изпълнители и репертоар“ с видимо задоволство. — Ще ви се наложи.

„ХИЙТ СТРИЙТ — ИЗЛИЗА СЛЕДВАЩАТА СЕДМИЦА“ — обявяваха огромни транспаранти. „Нова британска инвазия?“, питаше списание „РИП“ под снимка на Джо на корицата. „О, какви сладури“ — прехласваше се „Вилидж Войс“.

„Какво толкова има метъл музиката, което да липсва на рап и кънтри песните? — питаше «Ролинг Стоун». — Почти нищо, ако може да се съди по последните продажби на албуми. Освен, разбира се, факта, че метъл музиката може да претендира за «Атомик Мас», нова група от Англия, която предизвика сензация по MTV с «Карла», първия сингъл от продуцирания им от Кребс дебютен албум «Хийт Стрийт», който ще бъде разпространяван от «Уорнърс» от следващата седмица. Свирещи достатъчно жестоко, че да се харесат на феновете на ранните албуми на «Металика», и изглеждащи толкова страхотно, че да откраднат младите момичета от концертите на момчешките групи. За тези младежи се говори, че са новите «Лед Цепелин». Можем ли да кажем, че става дума за приемственост!“.

„Прехвалени. Надценени. Прекалено“ — гласеше заглавието на влиятелната музикална рубрика в „Уестсайд“ над опустошителна атака. В нея осмиваха феновете на алтернативната музика, които се били оставили да ги заплени група, „удобно приласкана от системата, защитена от пазарната мощ на «Уорнърс» и «златните» ръце на Майкъл Кребс“.

В срядата, когато излезе тази статия, местата за участието на групата в CBGB бяха продадени наполовина.

— Да вървят по дяволите, щом искат да слушат какво им казва някакво си списание! — изръмжа Джейк, но бе отвикнал да свири пред публика, сред която има празни места, и това го ядосваше.

— Топаз Роси ли стои зад това? — попита Джош Оберман от Лондон, кипящ от гняв. — Обадиха ми се от NME и „Мелъди Мейкър“ — искат да публикуват статии за „Атомик Мас“, в които ги представят като новите „Суейд“ в хеви метъла. А „MTV Europe“ отрази в новините си шоуто в CBGB.

— Да, тя е — отвърна Роуина и гневът отново я обзе.

— Каква кучка! — изруга шефът й. — Това ли е представата й за отмъщение?

Роуина мрачно се усмихна.

— О, това не е отмъщението на Топаз — увери го тя. — А само предупреждението й.

„Топаз няма защо да се престарава“, помисли си тя. Имаше си достатъчно проблеми и без чужда помощ.

Всички гледаха много сериозно на „Атомик Мас“.

Никой не вземаше на сериозно „Музика Рекърдс“.

Уважаваха Роуина Гордън като човека, който бе подписал договор със сензацията на деня, и редовно я засипваха с предложения за работа, а разни агенти, рекламодатели и всякакви хора, които си мислеха, че може чрез нея да се доберат до Барбара Линкълн, направо бяха готови да й целуват краката.

Но като изпълнителен директор на „Лутър Рекърдс“, както бе нарекла новата дъщерна компания на „Музика“ в Ню Йорк, не можеше да убеди нито една група да подпише договор с нея.

Никой известен мениджър не искаше да повери новата си група на европейска компания, която само се пробва в Америка. Не, всички се радваха да работят с „Музика“ в Европа, но нека първо някоя голяма американска компания да подпише договор с групата, а после да даде правата за Европа на „Музика“.

Проблемът при това положение бе, че американската музикална компания получаваше процент от приходите. Какъвто получаваше и „Музика“, когато „Електра“ продадеше сингъл на „Атомик Мас“.

И така — нямаше да имат американски изпълнители.

А тя, Роуина, щеше да се провали.

Погледна към светлините на Манхатън от малкия претъпкан офис на „Лутър“ на върха на висока и тясна сграда на улица „Леонард“ и си каза, че няма да се предаде. Майкъл Кребс живееше тук, „Атомик Мас“ вкусваха за пръв път големия успех тук и именно тук се продаваха петдесет процента от всички музикални записи в света. А и бездруго харесваше Ню Йорк. Бе намерила приятели в сградата, в клубовете, в „Марке“, „Ботъм Лайн“ и навсякъде другаде, където я познаваха. Джош Оберман правилно бе разбрал, че иска да промени живота си.

Тук хората се интересуваха какво прави, а не кои са родителите й.

Нима Рик Рубин не бе успял, напомни си строго Роуина, когато под носа й се затръшна поредната врата. Разбира се, че щеше да се справи. Трябваше само да намери наистина талантлива и съвсем нова група, която да иска да подпише договор с нея въпреки риска. Група, която е толкова неизвестна и нова, че дори си няма мениджър.

Загледа се в града. Това бе точното място за нея, усещаше го с мозъка на костите си. Не беше ли Статуята на свободата като ангел хранител за момичетата с кариера?

„Бъди проклета, Топаз Роси, помисли си Роуина. Тук съм и ще остана“.

Трябваше само да подпише договор с добра група. Бързо.

Седемнадесета глава

Съперничеството им се ожесточи след появата на Джо Хънтър в „Шоуто на Опра“.

— Но защо вие, момчета, сте толкова хвалени от част от пресата, а някои списания са…

Тя показа един брой на „Уайт Лайт“, на чиято корица имаше снимка на Марк Томас, направена в движение на някакъв концерт. Устата му бе отворена, а очите затворени и изглеждаше като пълен тъпак. Текстът под снимката гласеше: „Най-ужасната група на света?“.

Публиката се засмя. Опра държеше списанието между палеца и показалеца си, сякаш е боклук, а ироничното изражение на лицето й показваше явното й неодобрение.

— О, това не ни притеснява — категорично каза Джо, а северняшкият му акцент накара част от жените в залата видимо да се размърдат на столовете си от удоволствие. — Не ни интересува пресата, а само феновете. Стигнахме до номер едно в класациите в Америка с първия си сингъл и ще направим турне заедно с „Гънс енд Роузис“. „Уайт Лайт“ може да върви… по дяволите — довърши той внимателно, спомнил си точно навреме, че шоуто се излъчва на живо в цялата страна.

Водещата се усмихна, очарована от откровеността на певеца. В епохата, когато дори и фризьорите на повечето рок изпълнители имаха свои говорители за пресата и казваха само онова, което им е позволено, „Атомик Мас“ явно изобщо не давала пет пари за нищо. Пушеха, пиеха, ядяха тлъсто месо, спяха с много момичета и изричаха думи като „Уайт Лайт“ могат да вървят по дяволите в най-гледаното ефирно време.

Бяха очарователни.

Бяха опасни.

Това означаваше висок рейтинг.

— Абсолютно вярно — съгласи се тя. — И нямате никаква представа защо мненията са толкова разделени?

Джо махна с ръка към списанието, което тя държеше.

— В този случай знам — заяви той. — Тази статия е написана от Джоузи Симънс. Тя отразява музикалните събития за „Америкън Магазинс“, а шефката й е Топаз Роси, която е стара съперничка на нашия шеф на „Изпълнители и репертоар“ Роуина Гордън — жената, която подписа договор с нас. Сега Роуина работи в Ню Йорк и Топаз Роси е решила да й вгорчи живота. Затова се заяжда с нас. Едва ли има статия, публикувана в списанията на тази компания, която да не ни заклеймява. Затова не им обръщаме внимание.

— Сигурен ли си? — попита Опра, надушила нещо интересно. Като например шумен съдебен процес за клевета.

Джо сви рамене.

— Заедно с нашия мениджър Барбара Линкълн прегледахме всички статии за нас в „Америкън Магазинс“. Всички са еднакви. Може и да е съвпадение, но аз не го вярвам.

— И какво мислите за това?

Хънтър се наведе напред и погледна право в камерата, а кафявите му очи бяха гневни. Знаеше, че онази Роси гледа предаването.

— Напълно логично е, нали така? — отвърна той. — Роуина Гордън е човек на действието. Роуина прави нещо, а Топаз само коментира. Това не означава нищо за „Атомик Мас“.

С идеалното си чувство за мярка Опра остави напрежението да виси във въздуха точно колкото трябва. После се намеси.

— Жена, която е подписала договор с вас, жена мениджър — не си представяме „Атомик Мас“ начело в движението на феминистките — отбеляза тя под силен смях в залата. Първият им албум още не бе излязъл, а истории за това какво става на турнетата им вече се публикуваха в „Нешънъл Инкуайърър“. — Обичате ли да работите с жени?

Джо намигна към камерата.

— Обичаме да правим всичко с жени — отговори той.

— Отразява се зле на компанията — заяви Мат Гауърс. — Приемам думите ти, Топаз — и всички знаем, че работата ти в „Гърлфренд“ е страхотна и журналистическият ти принос към „Ю Ес Уомън“ е безценен.

Джо Голдстийн запази лицето си безизразно, докато гледаше как Роси понася унижението. Явно изгаряше от желание да се защити, но той бе забелязал как Нейтън Роузън я срита под масата и сега тя хапеше устни, за да сдържи езика си.

— И няма как да не сме доволни от продажбите на „Икономик Монтли“ — добави Гауърс.

За пръв път споменаването на неотдавнашния му провал не улучи Джо като удар в слънчевия сплит. Не, сега идваше ред на Роси да се опитва да държи главата си високо изправена пред колегите си. Не се усмихвай, не се усмихвай, не се усмихвай, повтаряше си наум Джо. Топаз бе злорадствала, когато изненада всички и го победи в битката за новото издание. Така бе загубила много приятели.

Той огледа събраните около масата редактори. Доста от тях бяха свели поглед и се подсмихваха. Това бе първата истинска грешка на Топаз, откакто работеше за компанията, и мнозина не й съчувстваха. Момичето бе започнало да се държи все едно е Кралицата на света. Сякаш е непобедима.

Е, онова дългокосо англичанче явно не мислеше така.

Не че това застрашаваше кариерата на Топаз, както ставаше ясно от думите на председателя. Но бе първият й провал. Първото публично смъмряне.

Джо Голдстийн се забавляваше.

— Но дори и, както казваш, да не си оказала натиск върху Джоузи, Тиз или Джейсън, въпреки това, Топаз, нещата изглеждат зле. Адвокатите ни са на мнение, че много трудно ще можем да се защитим в съда. Затова, ако наистина няма някаква скандална история, остави на мира групата. Ясно ли е?

— Да, сър — отвърна Топаз, засрамена и разярена, фактът, че Гауърс очевидно имаше право, само влошаваше положението. Направо можеше да почувства с кожата си погледите на колегите.

Топаз се обърна към Джо Голдстийн, който избягваше погледа й. Изглеждаше силно заинтригуван да чете дневния ред на събранието. Знаеше, че това е само преструвка, опитваше се да е учтив с нея.

„Самовлюбен негодник!“, помисли си тя.

През прозореца на луксозния си апартамент Роуина Гордън гледаше как слънцето залязва над Сентръл парк и имаше чувството, че и сърцето й помръква с него. Още една нощ на безплодно търсене на таланти. Поредната нощ, в която тя нямаше да хареса групите, готови да подпишат договор с „Лутър Рекърдс“, а онези, които тя искаше, не бяха склонни да подпишат с нея.

Облече се. Ушити по поръчка черни панталони от „Ралф Лорън“. Тениска на „Саундгардън“ с дълги ръкави. Груби боти от „Маноло Бланик“.

Днес в работата офисът на „Лутър“ бе съвсем тих. Секретарката й Луси бе приела точно четири обаждания: трите — от Джош Оберман относно работата по новия албум на Роксана Пердита (сега Джак Райх се грижеше за кариерата й, но Роуина искаше да знае как вървят нещата и с другите й двама изпълнители), и едно от Матю Стивънсън, който подигравателно бе поискал да разбере кога могат да видят някоя група от Ню Йорк в замяна на инвестицията на компанията. Бе се престорил, че всичко е на шега, но Роуина знаеше, че не е.

Не че имаше опасност да я уволнят. Докато записите на Роксана, „Битър Спайс“ и, разбира се, „Атомик Мас“ продължаваха да се продават, тя се намираше в безопасност. Дори и без покровителството на Джошуа Оберман и Майкъл Кребс.

Но стоеше върху бомба със закъснител и го знаеше. Оберман бе получил разрешение да развие американския клон на компанията въпреки несъгласието на останалите членове на борда и имаше ограничение във времето, с което тя разполагаше, за да оправдае доверието му. Три месеца. След това щяха да закрият американския клон и да я върнат в Европа, откъдето да се грижи за кариерата на „Атомик“.

Един месец вече бе изтекъл.

Роуина влезе в спалнята, за да вземе чантата си, и зърна смачканите чаршафи на леглото след секса с Майкъл Кребс същия следобед. Разтърси я смесица от копнеж и болка и тя зарови лице в завивките, вдишвайки аромата му. Щеше й се да заплаче. Майкъл изглеждаше толкова далечен този ден, толкова студен.

Когато се бе облякъл, се обърна към нея с думите: „Само ще звънна на жена си и после се връщам в студиото“, а забелязвайки измъченото й изражение, бе добавил с раздразнение: „Стига, Роуина! Не го правя, за да те наскърбя. Ние сме само приятели и толкова“.

Все още усещаше невъобразимия хлад, който я бе обзел. Жена ми. Синовете ми. Семейството ми, което е сплотено малко общество, от което ти си изключена.

А подтекстът беше още по-ужасен: Обичам жена си. Не обичам теб. Никога няма да те обичам.

„Защо е толкова отвратително откровен за всичко?“, с горчивина си помисли Роуина. Ако я залъгваше, поне можеше да го намрази. Да го обвинява. Можеше да каже, че е била измамена, заблудена като всички останали любовници от незапомнени времена с обещания, че я обича, че ще напусне жена си заради нея. Но Майкъл Кребс бе прям човек. Следваше собствените си принципи и не би я излъгал. Всъщност той предпочиташе всичко останало пред обсъждането на връзката им.

— Да поговорим за нас — подхващаше Роуина. Ако се чувстваше особено смела.

— За нас? Няма никакво нас — отговаряше Майкъл с досада. — Ние сме приятели. Казвал съм ти го.

— Опитвам се да преценявам всичко, което правя, представяйки си дали ти би го одобрил — каза му Роуина, докато стояха заедно в частна ложа на „Медисън Скуеър Гардънс“ в очакване „Атомик Мас“ да излязат като подгряваща група.

Майкъл й се усмихна топло.

— Само че трябва да се стремиш да бъдеш най-моралният и етичен човек според възможностите си.

Тя се разстрои много.

— Но, Майкъл, ти си толкова морален и етичен — заяви тя.

— Освен в едно отношение.

— Грешката е моя — обади се Роуина.

— Не, моя е — отвърна той със същия тъжен глас.

Не понасяше той да заявява, че изпитва вина, защото тя самата се измъчваше ужасно от чувството си за вина. Не искаше да мисли за себе си като за нечия любовница, но побесняваше, че той отказва да я нарече поне такава. Виждаше съвсем ясно, сякаш наблюдава отстрани друг човек, колко безнадеждна и разрушителна е връзката им и за двамата, но най-вече за нея самата. В крайна сметка Майкъл не беше влюбен.

Роуина Гордън бе решила — хладнокръвно, академично, разумно решение — че няма да свърши като всички онези жени. Изоставени от любовника, който се връща при жена си, изключени от обществото на общите им приятели, молещи мъжа да им се обади отново. Бе виждала какво става с гаджетата на момчетата от групата. Изведнъж попадаш извън омагьосания кръг, вратите са затворени, нямаш достъп. Е, тя беше момиче с кариера, макар и в момента развитието й да бе леко замряло. Беше млада, красива, добре образована и независима. Нямаше да се жертва пред олтара на женен мъж, два пъти по-възрастен от нея — дори и да е музикален гений, невероятно умен, феноменално интелигентен, безумно красив, един от идолите й за всички времена, забележителен в леглото… „О, милостиви боже! О, господи!“, помисли си Роуина, като с мъка откъсна лице от чаршафите. Трябваше да му каже да я остави на мира. Поне в сексуално отношение.

Но в сърцето си разбираше, че това са само празни приказки. Роуина бе толкова влюбена в Майкъл Кребс, че не можеше да действа разумно.

— Стига! — каза си тя на глас. — Да се хващам на работа.

Офисите на списание „Гърлфренд“ изглеждаха адски оживени. Телефоните звъняха до скъсване, журналистите си крещяха един на друг, тийнейджърки модели в дрехи на „Гап“ се мотаеха около бюрата, докато чакаха Саша Стоун или Алекс Уотърс да ги извикат във фотостудиото, за да заснемат модната рубрика за тази седмица. В един ъгъл хората от екипа по продажбите и рекламата бяха най-заети от всички. Приведени непрекъснато над бюрата си, потъваха в разправии с отчаяни представители на компании за грим, които се бореха за още един квадратен сантиметър рекламно пространство, или записваха поръчки за доставка от нови търговци на дребно и семейни магазинчета, които не бяха в мрежата на големите разпространители.

Успех, успех, успех. Единствено волята на редактора ги спираше да не удвоят обема на всеки брой с лъскави реклами или да вдигнат цената с десет цента. Топаз не позволяваше на никой да се меси в самото списание. „Гърлфренд“ бе сензация и тя възнамеряваше да запази това положение.

Някакъв стилист умоляваше Тиз Кори, талантливата двайсетгодишна редакторка на очерците:

— Къде е редакторът? Искам да говоря с главния редактор.

Топаз бе назначила собствен екип и го бе подбрала много внимателно: млади, надарени хлапета, малко по-големи от читателите на списанието. Стратегията й се оказа блестяща и Роси я повтори и в „Икономик Монтли“, където най-ухажваните от медиите експерти от „Харвард“ водеха рубрики редом с гостуващи индустриалци, влиятелни фигури, които пишеха всеки месец за собствените си правила за просперитет — Рос Перо, Рупърт Мърдок, Майкъл Айзнър. И с двете си списания Топаз следваше вътрешния си инстинкт. Онова, което смяташе за основна черта в американската психика — нуждата да се прекланяш пред идоли. За тийнейджърките това бе Мадона. За бизнесмените — Бил Гейтс. Но принципът бе същият.

„Новото издание на «Америкън Магазинс» е кръстоска между «Венити Феър» и Икономист“, присмиваше им се „Уолстрийт Джърнъл“, но според Топаз добро бе само онова издание, което се продава.

„Икономик Монтли“ се продаваше.

— Шефката е заета — сви рамене Тиз, като махна с ръка към кабинета на главния редактор, чиято врата бе плътно затворена.

Дори и сред глъчката на офиса можеха да се чуят спорещите гласове — женски и мъжки.

— Но Саша не ми позволява да облека Джолийн в сакото на Жан-Пол Готие. А то изглежда божествено — нацупи се дребничкият мъж. — С кого разговаря все пак?

— С господин Роузън. Той е от директорите на борда — твърдо отговори Тиз, надявайки се да му затвори устата. — А Джолийн ще облече модел на „Гап“ като всички останали. Читателките на „Гърлфренд“ не могат да си позволят Жан-Пол Готие.

— Как можа да не ми кажеш?! Така ме засрами! — крещеше Нейтън. — „Уайт Лайт“. „Уестсайд“. Дори и проклетото списание „Гърлфренд“. Статия след статия за проклетата група! Изглеждаме толкова глупаво, Топаз! И да ми го заявят по „Шоуто на Опра“!

— Не съм ги писала аз всичките — начумери се Топаз. Нямаше ли да я остави на мира? Вече я бяха смъмрили сутринта.

— Да, но си позволила чувствата ти да станат известни на хората, на които плащаш заплата. Прав ли съм? — настояваше Нейтън, докато крачеше из кабинета й.

Една вена отстрани на слепоочието му пулсираше и той изглеждаше притеснен в ръчно ушития костюм.

— Не може ли да поговорим за това по-късно? — попита тя.

Роузън усети как гневът се надига в гърдите му и направо го задушава. Чувстваше се толкова стресиран, кръвното му сигурно се бе качило до небесата. Онова проклето шоу беше излъчено в ефир още вчера и никой не бе посмял да му го каже, защото критикуваше жената, с която живееше. После двамата с Топаз се бяха скарали вечерта, защото тя искаше пак да се любят, а той — не. За кого го мислеше? За Супермен? И за капак на всичко Мат Гауърс го бе извикал в кабинета си сутринта и направо го бе изравнил със земята.

Като директор за Източния бряг той носеше отговорност за политиката на редакторите. Като пряк началник на Топаз Роси носеше отговорност за действията й. А като член на борда, който живее с една от служителките, беше най-добре да не обърква съвсем нещата.

— Ценя теб, а също и Топаз — сухо беше заявил Гауърс. — И онова, което вършите в свободното си време, си е ваша лична работа. Освен когато са замесени интересите на компанията. Трябваше да забележиш това, Роузън, и да го спреш. Постарай се да не се случва отново.

— Няма, сър — бе отвърнал Нейтън.

Приличаше на класически кошмар, превърнал се в реалност.

— Не, не можем да поговорим по-късно! — изрева той, внезапно превърнал се отново в редактор на „Уестсайд“, изправен пред непокорен подчинен. — По-късно е лично! Тук става дума за бизнес! — дръпна рязко вратата и добави: — Силно се надявам, че можеш да разграничаваш двете, Топаз. Защото, ако не можеш, двамата нямаме бъдеще заедно.

Роуина с мъка си проби път през тълпата до Джо, като внимателно крепеше две чаши водка с лед. Клубът CBGB бе пълен само наполовина и в тесния коридор все още можеше да се диша. Не като преди седмица, когато „Атомик“ бяха свирили като подгряваща група преди турнето си. Тази вечер тя дори можеше да види на сцената „Велосити“, новата група, както и да чуе тъмните, подлудяващи ритми на изпълнението им. Отекваха в клуба твърди като диамант и тежки като олово.

Джо се бе облегнал на една от страничните стени, покрита с плакати. Можеше да забележи напрегнатото изражение на лицето му, докато наблюдаваше групата внимателно, както един музикант наблюдава друг. Роуина усети как я обзема щастие. Именно за това си струваше всичко. Мрачен клуб, страхотна група, надежда, музика. За хлапетата пред сцената тя бе само някакво си момиче, красива студентка от нюйоркския университет. Приемаха я като една от тях, без коментари, и тя обожаваше това.

— Какво мислиш? — попита тя Джо, като му подаде питието.

— Мисля, че трябва да опиташ с тях — отвърна той, без да откъсва очи от сцената.

— И аз така смятам — щастливо се съгласи Роуина.

И двамата бяха прекалено погълнати от изпълнението на „Велосити“, за да забележат нисичката, невзрачна брюнетка, застанала на няколко крачки зад тях, която ги наблюдаваше и си водеше записки.

На път за вкъщи — двамата с Топаз никога не си тръгваха от работа заедно — Нейт Роузън бе обзет от угризения. Измъченото изражение по лицето на Топаз, когато я бе заплашил, че ще скъса с нея, го преследваше през целия ден. Бе забелязал нещо, което напълно липсваше в характера й, откакто я познаваше. Страх.

Онази Топаз Роси, която го плени, не изпитваше страх. Тя поемаше глупаво рискове, беше открито агресивна и блестяща журналистка. Притежаваше богато въображение и отказваше да се предаде. Онази Топаз, която бе сразила Дейвид Ливайн. Която бе изненадала целия борд на директорите, измествайки Джо Голдстийн от поста главен редактор на „Икономик Монтли“.

Онова гласуване, гузно си припомни той, беше единодушно, а не спечелено с неговия глас. И статистиката на продажбите показваше колко страхотно се справя тя. Вярно, може би Джо щеше да се окаже дори по-добър, но бе малко вероятно.

Топаз се бе променила и вече не приличаше на онова нахакано хлапе, което бе взел на работа. В това нямаше съмнение. Още когато рубриката й „Сцена Ню Йорк“ бе започнала да се публикува в национален мащаб, тя бе сграбчила здраво успеха и се бе вкопчила в него с две ръце. Сякаш осемдесетте години не бяха свършили: „Шанел“, „Сен Лоран“, „Диор“. Ярки цветове, високи токчета и много бижута. Апартамент с безупречен вътрешен дизайн. Парфюм „Джой“. Черно „Порше 911 Турбо“. „Ролекс“. „Патек Филип“ и вечери за двама в „211“ и „Четирите сезона“.

Държеше се по-различно и в офиса. Отначало бавно бе влязла в ролята на главен редактор на „Гърлфренд“, опипваше почвата, говореше внимателно и любезно със служителите. Но след като стана ясно, че идеите й, включени в пробния брой, са добри и работещи на практика, тя започна да се променя. Налагаше се над редактора на очерците. Лично проектираше новите макети. Понякога дори крещеше на журналистите.

Подходът й предизвикваше силно недоволство. Коя беше тази малка италианка, малко над двайсетте, която си въобразяваше, че може да им казва как да списват собственото си списание? С пъстрите си дрехи и приятел в борда на директорите това момиче бе направило един голям удар и вече се мислеше за Сай Нюхаус. Негодуванието растеше, но същото важеше и за тиража. Топаз, озовала се в ръководна позиция за пръв път, се държеше като същински Атила, облечен в дизайнерски тоалети. Придържаше се стриктно към принципите си и ако някой оспореше авторитета й, го уволняваше. След като минаха три месеца, тя и бездруго започна да уволнява служители и да ги заменя с по-млади, по-модерни и по-талантливи журналисти и фотографи. Топаз Роси бе твърдо решена да направи от „Гърлфренд“ най-доброто списание и когато служителите я наричаха зад гърба й „устата италианска кучка“, тя само свиваше рамене.

„Каквото и да ми струва“, беше кредото й.

Никой не се бъркаше. Топаз продаваше списания, както и рекламно пространство, и бе намалила разходите. Нейна беше идеята да използва тийнейджърки за модели на корицата и от мига, в който седна на редакторския стол, „Гърлфренд“ вече не наемаше супер модели.

— Прекалено скъпи са. Прекалено слаби, прекалено известни и са лош пример за подражание за американските тийнейджърки — бе заявила тя на редакторския съвет. — Читателките на „Гърлфренд“ харесват Джанет Рино, Нанси Керигън и Уинона Райдър.

Сега Нейтън си спомни гордостта и страстта, които бе изпитал, докато я гледаше как им говори, застанала пред тях в тъмнозелена тясна рокля на „Джанфранко Фере“, чиято простота контрастираше с блестящите стъклени гривни от „Бътлът и Уилсън“. На фона на строгите тъмни костюми и някоя и друга безлична рокля Топаз изпъкваше като истинско рубинено бижу. Джо Голдстийн му бе споменал по-късно — явно забравил за връзката им — че Топаз използва красотата си като оръжие.

— И никога повече няма да публикуваме реклама с Кейт Мос — бе продължила Топаз, предизвиквайки някой да й се опълчи.

— Анорексията не е красота.

В този миг всеки мъж в залата неволно бе огледал невероятните извивки на тялото й. Нейтън набързо й бе благодарил за презентацията и бе подканил Ричард Гибсън от „Уайт Лайт“ да докладва.

Роузън се размърда на мястото си, усетил как гневът му се разтапя и на негово място се пробуждат първите тръпки на желание. Всеки мъж в компанията би дал месечната си заплата само за да е на негово място за пет минути и той го знаеше. Но Топаз бе негова. Желаеше го. И не само го желаеше, но и го преследваше неумолимо. Това го ласкаеше.

А и той бе прекарал достатъчно време в кабинета на психотерапевта си и разбираше откъде идва този неин материализъм, нуждата й от показност и агресия. Топаз беше нервна и уплашена. Реакцията й беше съвсем класическа: момичето прикриваше несигурността си под прилепнали тоалети на „Версаче“, а страха си — под откритата агресия. Беше най-лоша с Джо Голдстийн — боже, тези двамата се конкурираха така ожесточено, че чак ставаше смешно. Неумолимата сила и непоклатимата пречка.

Крещящите й дрехи? Това имаше още по-просто обяснение. Не че не изглеждаше страхотно в тях — момиче като Топаз Роси спокойно можеше да се появи във всичко. Но по-рано тя се обличаше много по-семпло и не толкова предизвикателно и той можеше да посочи точния момент на промяната — нощта на партито на Елизабет Мартин, когато Топаз носеше къса рокля на „Шанел“, а онази Роуина Гордън от звукозаписната компания се бе появила в разкошна, пищна бална рокля и прекрасни рубинени обици.

Което обясняваше и гнева й към звездния дебют на „Атомик Мас“. И болката й тази сутрин, когато той я заплаши, че ще скъса с нея.

Топаз Роси бе отблъсната от баща си и предадена от най-добрата си приятелка. Нищо чудно, че горкото момиче се чувстваше наранено. Много нетактично от негова страна да не си го припомни.

Роузън вдигна телефона в колата и набра номера на „Меленик“, скъпия цветарски магазин на Пето авеню. По дяволите бизнесът. По дяволите Мат Гауърс. Топаз бе неговото момиче и той бе щастлив с нея. Все още.

— Ако ги искаш, върви при тях.

— Не мога, Джош. Още нямам одобрен бюджет — каза Роуина и потрепери.

Отоплението в офиса на „Лутър“ съвсем бе предало богу дух и тя започваше да си мисли, че същото очаква и кариерата й в Америка. „Как може да съм толкова неорганизирана, питаше се Роуина. Най-напред не мога да открия група. После направо се поболявам от мисълта, че не мога. А сега, понеже не съм се сетила да си наема добър счетоводител, не мога да подпиша договор с проклетата група“.

Чувстваше се абсолютно некомпетентна. Господи, навярно ставаше само за търсач на таланти. Очевидно се изискваше нещо повече, за да ръководиш, макар и малка компания, а тя не беше сигурна, че притежава подобни сили.

— Парите, които са ми отпуснати засега, бяха за наема, за заплата на секретарката, за основните разходи… Няма да получа други, докато не представя солиден финансов разчет с предвиждания за продажбите.

— Досега трябваше да си го направила, Роуина — тя замълча. — Трябваше да се досетя, че не се обаждаш просто така. Добре, Гордън, ще видя какво мога да направя.

Шефът й въздъхна. Чуваше тихото драскане на химикалката му — той си записваше нещо.

— Знаеш, че Ханс Бауър изобщо не одобряваше идеята да ти дадем този пост. Никак няма да му хареса настояването ми да ти отпуснат спешно допълнителен бюджет.

— Ако искаме „Велосити“, трябва да се раздвижим — каза тя. — Те няма да останат неизвестни дълго.

— По дяволите, ще действам колкото е възможно по-бързо! — изръмжа Оберман. — Само гледай да не изтървеш групата. Не искам да ме накараш да изглеждам като глупак.

— Ще подпиша с тях — обеща му Роуина. — Ти само ми издействай бюджет.

Старецът изсумтя.

— Впрочем гледах запис от „Шоуто на Опра“. Много забавно. Ти ли го накара да го каже?

— Не, беше изненада — отвърна тя с лека усмивка.

Беше й харесало стореното от Джо. Топаз щеше да види докъде ще стигнат смешните й опити за отмъщение. От малкото, което знаеше за журналистиката, разбираше, че това непременно й е докарало неприятности. Чудесно. „Нахална кучка!“, помисли си англичанката, доволна, че има кого да мрази открито.

— Това момиче създава ли ти неприятности? — попита Оберман.

Роуина поизправи рамене в тесния си, неугледен офис. Атакувана, пренебрегвана и мъчеща се да пробие в Манхатън, чувството й за класово превъзходство я обзе с пълна сила.

— Тя е без значение. Топаз Роси е най-малкият ми проблем — заяви тя надменно.

Нейтън Роузън потъна още по-дълбоко, наслаждавайки се на ниските стонове на Топаз. Ръцете му погалиха настръхналите й зърна и той леко ги докосна с език, поигра си с тях и ги засмука, докато се възбудиха напълно. Ръцете й се движеха навсякъде по тялото му, галеха го и го стискаха, понякога отиваха надолу, за да прокара нежно пръсти по тестисите му по начин, който го влудяваше. Той отказваше да бърза и този път тя не го пришпорваше. Бяха се отдали на бавното, спокойно любене, което траеше часове и завършваше с продължителен оргазъм, успокояващ като благоуханна вана. Това беше темпото на Нейтън, а не на Топаз. Но тази нощ тя с удоволствие му се подчиняваше.

Топаз се извиваше под партньора си, гъвкавото й тяло следваше неговия ритъм. Усмихна му се, изтръпнала от нежност, лека възбуда и постепенното разсейване на напрежението. Не искаше да загуби Нейт. Той бе нейното семейство, а семейството бе нещо важно. Беше първият човек, който наистина се интересуваше от нея, а не просто я желаеше. За това си струваше да се примири с леката сексуална несъвместимост. Целуна го по рамото, спомняйки си за вчера, когато в къщата бяха доставили цветя от „Меленик“, шоколадови бонбони от „Годайва“ и отлежало шампанско и бяха празнували, като се любиха на пода в кухнята.

— Обичам те, Топаз! — Нейтън въздъхна, предусещайки наближаващия оргазъм. Цялото му тяло бе окъпано в пот. Погледна надолу към разкошните й гърди, притиснати плътно в него. — О, боже, обичам те! Обичам те!

— И аз те обичам — прошепна Топаз, усетила, че той е готов да свърши, макар самата тя изобщо да не приближаваше края. Но искаше той да стигне дотам, искаше да го задоволи, искаше да я обича.

Роузън простена и избухна в нея в изблик на изгарящо блаженство. Топаз го прегърна, притисна го до себе си, целуна красивата извивка на челюстта му. Той с неохота се отдръпна, претърколи се настрани и остана да лежи до нея в щастливо блаженство.

Тя бе толкова щедра, толкова всеотдайна в леглото. В сравнение със скованата Мариса, която едва понасяше ласките му, Топаз бе като богинята майка и Венера, събрани в едно.

„Единствената й вина е, че ме иска прекалено много“, каза си Роузън малко суетно. Това го ласкаеше. Представено по този начин, свръх взискателното й отношение към секса — както смяташе той — не беше толкова лошо в крайна сметка.

— Ще се омъжиш ли за мен? — попита внезапно той.

— Искаш ли го? — Топаз с изненада се повдигна на лакът, за да го погледне.

Косата се разпиля по гърба й, а гърдите й почти докоснаха лицето му. Невероятно, но Нейтън усети как желанието отново се надига в него.

Той потисна опасенията си.

— Да, искам го — каза той. — Напълно.

Топаз усети как очите й се пълнят със сълзи. Изобщо не бе очаквала да й предложи толкова скоро. Да има успешна кариера, любящ съпруг, може би дори и деца — точно за това си бе мечтала.

Сега трябваше само да измисли как да се справи с двата проблема, които все още я притесняваха. Джо Голдстийн, най-новият й съперник, все още с едно списание повече от нея и все така решен да спъва кариерата й в „Америкън Магазинс“. И Роуина Гордън.

Може би неотдавнашното й унижение бе наистина по нейна вина, но просто бе проявила непредпазливост. И несъобразителност. Да отправя обиди към група, която вече пътуваше към върха, бе безсмислено, както и много очевидно. Не, тя искаше наистина да навреди на Роуина. Топаз бе проучила доста сериозно положението й в „Музика“ и знаеше, че то не е толкова стабилно, колкото изглежда. Освен това й бе известно, че Роуина не успява да намери нова група, с която да подпише договор. И че „Атомик Мас“ се държат доста буйно по време на турнетата. От това все щеше да излезе нещо. Топаз не искаше Роуина просто да не се справи и да се върне у дома — трябваше тя да й помогне да се провали. Да, знаеше, че добрите момичета не търсят отмъщение. Те прощават и забравят.

„Да върви по дяволите! Тя ме предаде“.

Топаз се усмихна на Нейтън, изтласквайки Роуина от мислите си.

— Отговорът ми е да — прошепна тя и го целуна.

Осемнадесета глава

— Ще се жениш? — не повярва Джо Голдстийн. Отметна косата от челото си и се изправи, а черните му очи пламтяха от гняв. — Ще се жениш? За Топаз Роси?

— За коя друга? — хладно отвърна Нейтън.

Не бе очаквал такава реакция от Джо. „Америкън Сайънтист“, „Уийк ин Ривю“ и „Екзекютив Офисър“ направо процъфтяваха, след като Голдстийн се бе преместил в Ню Йорк, и Нейтън много се стараеше Топаз никога да не бъде поощрявана незаслужено за сметка на Джо. Все още смятаха Голдстийн за негов наследник в борда на директорите. Мислеше, че му го е показал много ясно.

— Това ли иска тя? — попита Джо.

Мъчеше се да се овладее — толкова силна ярост кипеше във вените му. Топаз Роси се омъжва за Нейтън Роузън?! Не беше редно, изобщо не беше редно. Наставникът му мислеше с пениса си, а Роси бе просто едно неразумно хлапе. Или пък се опитваше да се катери към върха в легнало положение.

— Предполагам — отвърна Роузън.

— Е, надявам се да сте щастливи — кратко каза Голдстийн.

— Благодаря ти — Нейтън Роузън изгледа протежето си предпазливо.

— Ще се жениш! И ми го казваш сега? — неодобрението на Джино Роси ясно личеше в гласа му. — Католик ли е?

Топаз се учуди колко много я боли все още. Обаждаше се на баща си за пръв път от години, за да му каже, че ще се омъжва, а той питаше единствено дали избраникът й е католик. Не попита: „Как си, къде беше?“. Дори и гневът му беше за предпочитане пред тази пълна липса на интерес към живота й — гневът щеше да означава, че го е грижа.

— Не, татко, той е евреин — отвърна тя.

— Евреин! Дъщеря ми ще се омъжва за някакъв си проклет евреин? Да не сме те възпитали да…

Топаз тръшна слушалката, почувствала отново срама и болката от отхвърлянето.

„Слава богу, че се махнах от тях“, каза си тя, решена да не обръща внимание на тъпата болка в сърцето си. Нейт Роузън щеше да се ожени за нея и не намираше нищо унизително в нея. Погледна отражението си в остъклената врата на кабинета си — красива синя рокля, елегантни обувки, етно гривни. Беше достатъчно добра за Нейтън и за всеки друг.

Секретарката й звънна.

— Джон Ейткън е тук.

— Покани го да влезе — нареди Топаз и веднага се настрои на друга вълна.

Ако Джон се бе справил, както се надяваше тя, сметките щяха да са уредени и тогава щеше да има една грижа по-малко.

— Е? — попита Топаз, когато журналистът влезе в кабинета й.

Тениската му с щампа на „Рейдж Агейнст дъ Машийн“ бе омачкана, а очите — зачервени, сякаш не е лягал цяла нощ.

— Нося ти нещо — каза Ейткън и й подаде мръсна хартийка със записки.

Тя бързо ги прегледа, а мислите й препускаха напред. Когато свърши, го погледна с израз на чисто тържество.

— Можем ли да го публикуваме веднага? — попита тя.

— След две седмици на „Медисън Скуеър Гардънс“ ще има голямо представяне на албума — отвърна той. — Аз бих изчакал. Това нещо е истинска бомба.

Топаз размисли. Навярно наистина трябваше да почака. Това щеше да е вторият удар в кратката схватка с Роуина, който щеше да сложи край на недовършения им двубой.

Първият голям пробив бе направила предната вечер.

— Виждаш ли какво имам предвид? — извика в ухото й Тиз Кори.

Тиз подготвяше октомврийския брой и искаше шефката й да дойде с нея и да види на сцената новата индустриална музика в Ню Йорк, начело на която стояха групи като „Коп шуут коп“, привличаща нова вълна от млади, гневни пънкари, студенти в колежите по изкуствата и разни странни чудаци. Топаз веднага бе наложила вето на идеята. Не смяташе, че читателките на „Гърлфренд“ търсят точно това — по-скоро ново червило, мода и последните новини около младежките сериали.

— Ще стане страхотна статия — гневно настоя журналистката. — Трябва да ми повярваш, Топаз. Досега не съм бъркала. Напоследък мислиш само как да впечатлиш онези типове в „Икономик Монтли“.

Топаз се засегна.

— Не е честно.

— Вярно е. Добре, ето какво: ела с мен да видиш една от групите — довечера ще свирят в CBGB и сама се увери за какво говоря. Ако след това решиш да отрежеш статията, направи го. Става ли?

Хваната натясно, Топаз кимна.

— Коя е групата?

— Новоизгряваща група, още нямат договор с никоя компания. Наричат се „Велосити“.

— Никога не съм чувала за тях.

— Ще чуеш.

— Виждаш ли какво имам предвид? — извика в ухото й Тиз Кори. — Тези момичета са абсолютно необуздани! Ще напишем нещо от сорта: „Тя е бунтарка“, и ще сложим няколко снимки на подивялата тълпа наоколо, ще изредим групите, плюс снимка на Аксел Роуз…

— Харесвам снимките на Аксел Роуз — извика също в отговор Топаз, тъй като безпогрешно знаеше кое е добро за вдигането на тиража. — Добре, Тиз, ти решаваш. Пиши каквото искаш.

Тя махна към сцената, където момичето на бас китарата изтръгваше убийствени звуци.

— Това нещо популярно ли е?

— Шегуваш ли се? Тази група е най-горещата сред новите групи.

— Е, ти винаги си била рок фен — сви рамене Топаз.

На нея й звучеше като безсмислен шум, който може да ти пръсне тъпанчетата на ушите. Но именно затова бе дала свобода на Тиз за статията. Тиз Кори бе само на двайсет; още помнеше какво е да си петнайсетгодишен. Топаз бе на двайсет и четири и бе започнала да го забравя; а и освен това никога не би се прехласнала по такова нещо — дори и на петнайсет.

— Около тях се носят какви ли не слухове — не спираше Тиз.

— Така ли? — любезно попита Топаз, без изобщо да я е грижа.

Вече си бе свършила работата, сега искаше да си върви. „Да, момичетата в публиката ще са интересни на снимка. Да, може да излезе добра статия. Стига! Трябва ли да изтърпя цялото шоу?“, питаше се тя.

— О, да. Барманът ми каза, че онази Роуина Гордън е дошла тук миналата седмица. Вече няколко пъти ги е гледала и той забелязал, че последния път е разговаряла с мениджъра им.

Топаз бавно се обърна и я погледна.

— Да не би да искаш да ми кажеш, че Роуина Гордън възнамерява да предложи договор за запис на тази група?

— Има ли значение? — попита Тиз, изненадана от неочаквания интерес на шефката си. — Ами да, мисля, че иска. Както ти казах, те са на гребена на вълната, съвсем нови и неизвестни. Предполагам, че иска да ги вземе под крилото на „Музика“, преди това положение да се промени.

— Може ли да го направи?

— Не знам, не съм в звукозаписния бизнес. Предполагам. Нали именно така е подписала с „Атомик Мас“ — преди да се разчуе за тях.

— Тиз, ти си гений! — възкликна Топаз.

— Какво? Да не би да искаш да пишем статия за Роуина Гордън? — попита журналистката, напълно объркана. — Мислех, че не я харесваш. Материалът за анархистичните настроения сред момичетата ще е много по-добър.

Шефката й не й обърна внимание.

— Мениджърът тук ли е тази вечер?

— Вероятно. Искаш ли да се запознаеш с него?

— Да — отвърна Топаз с широка усмивка. — Не бива да позволяваме многообещаваща група като „Велосити“ да подпише договор за жълти стотинки, нали така? — и добави развеселено: — Ти харесваш тази група, нали? Ако уредя да публикуват голяма твоя статия в „Уайт Лайт“, искаш ли именно ти да ги представиш на Манхатън?

— Разбира се! — развълнува се журналистката. — Ако я напиша тази вечер, можем да успеем за броя в четвъртък — тя погледна към сцената. — Мога да сложа началото на сериозна битка в наддаването за тези момичета!

— Точно така — заяви Топаз.

— Получи ли касетата? — попита Роуина.

— Да — отвърна Майкъл. — Тази сутрин. Нямах време да я прослушам досега.

— Побързай — подкани го тя. — Искам да знам какво мислиш.

— А ако не ги харесам?

— При всички положения ще подпиша договор с тях — категорична бе Роуина, — защото аз смятам, че са страхотни. Мениджърът им се казва Андрю Спелинг, много е умен и много го бива с парите. Ще си разменим договорите в петък.

— Как се сдоби с бюджет?

— Накарах Джош да измъкне от борда част от фонда за спешни случаи.

Кребс се засмя.

— Навярно си любимка на всички.

— Хей — защити се тя, — ще подпиша с тази група, те ще станат водещите изпълнители на новия ни клон тук и онези типове в Холандия ще спрат да се притесняват за способностите ми.

— Скъпа, няма нужда да ми доказваш нищо… Сигурен съм, че ще подпишеш, ако наистина ги искаш.

— Разбира се, те ще подпишат с мен — заяви тя. — Никой още не ги е и чувал дори.

Джо Голдстийн седеше в кабинета си в „Америкън Сайънтист“ и се взираше в празното пространство пред себе си.

От време на време секретарката му поглеждаше през щорите, но не смееше да го безпокои; когато господин Голдстийн затвореше вратата си и оставаше така загледан в нищото, само срив на Уолстрийт или ново лекарство срещу рака биха го изтръгнали от вцепенението му.

Джо бе потънал в мислите си. Офисът му се намираше високо в сградата и през трите остъклени стени на стаята се виждаха блестящите небостъргачи на Седмо авеню, но днес той не забелязваше красотата на градския пейзаж. Мислеше за бъдещето си. Бе направил сериозна грешка в преценката си — подценявайки съперник — и се чувстваше унижен пред цялата компания, че не успя да добави и „Икономик Монтли“ към портфолиото от изданията си. Вероятно за пръв път в живота си откриваше какво означава да се провалиш. Определено не бе преживяване, което би искал да се повтори.

Най-лошото беше обаче, че Нейтън Роузън също гласува за Топаз. Това просто не го разбираше. Именно Нейт в крайна сметка го бе довел в компанията, бе му станал близък приятел и бе действал като негов наставник. После бе уредил преместването му в Ню Йорк и като се има предвид, че Роузън вече заемаше поста на директор за Източния бряг, той някак си бе разчитал на подкрепата му.

Всъщност съвсем определено бе разчитал на гласа му.

И все пак, и все пак, и все пак, размишляваше Голдстийн, Топаз се бе представила направо блестящо. Спомняше си много добре как сърцето му се бе свило, докато я слушаше да говори, и ако трябваше да е честен, и той самият би гласувал за нея.

Но сега Топаз щеше да се омъжва за Нейтън.

Не можеше да разбере точно защо това толкова го притеснява, но тази сутрин се затрудняваше дори да се държи учтиво с Нейтън. Всъщност, откакто бе разбрал при пристигането си, че двамата излизат заедно, Джо бе оставил приятелството си с Нейтън да потъне в забрава. А когато те бяха заживели заедно една седмица преди гласуването за „Икономик Монтли“, то съвсем бе престанало да съществува. Започна да отказва на предложенията на Нейтън да пийнат по нещо или да идат на бейзболен мач. Вместо това ходеше с приятелите си от списанията или търсеше компанията на някоя жена.

И работеше. Работеше до изнемога. Колкото й да се перчеше Топаз, Джо Голдстийн все още имаше едно списание повече от нея и все така даваше бизнес предложения на борда. Не само тя можеше да вдига тиража на изданията. „Америкън Сайънтист“ и „Уийк ин Ривю“ бяха достигнали рекордни продажби този месец.

Джо знаеше, че е направил кардинална грешка с презентацията си. Именно читателите и приходите имаха значение, а не съдържанието — съдържанието на едно списание представляваше само средство, а не цел. То беше примамката. Топаз му го бе показала и този урок Джо никога нямаше да забрави.

Следващия път, когато пуснат ново издания, закани се мрачно Голдстийн, дори няма да има открито съревнование.

Мислите му пак се върнаха към Топаз Роси. Нито един съперник — мъж, не го бе дразнил толкова, но пък и никой не изглеждаше като това момиче. Може би там се криеше проблемът. Просто не му се струваше редно една красива жена да е толкова обсебена от работата си от девет до пет. В нейния случай — от осем до десет вечерта. Чуваше, че извън офиса двамата с Нейтън нямат кой знае какъв личен живот.

И за миг не му мина през ум, че същото се говори и за него.

Прелисти вчерашния брой на „Уестсайд“ и забеляза статия за някаква отвратителна на вид група, наречена „Велосити“ — определено не бе по вкуса на Голдстийн. Когато искаше да послуша музика, обикновено се насочваше към „Линкълн Сентър“. В статията имаше подчертан пасаж от авторката Тиз Кори, в който се твърдеше, че Роуина Гордън, момичето зад „Атомик Мас“, се кани да подпише договор с тях.

Джо много ясно разпознаваше отправеното предизвикателство. Зачуди се дали Гордън вече ги е накарала да подпишат, защото в противен случай сега нямаше да има никакъв шанс. Ако се предположи, че е вярно и че изобщо се интересува от тях. Но бе склонен да вярва, че е така.

Отново прегледа статията. Никъде в нея не се споменаваше името на Топаз Роси.

Джо се усмихна мрачно. Сякаш имаше някакво значение.

Нейтън Роузън се качи по стъпалата към дома си в шест и половина с малък пакет от „Картие“. Вечерта бе прохладна, лек бриз поклащаше върховете на дърветата на улицата. Можеше да се каже, че е тихо.

Топаз го чакаше в кухнята. На масата имаше сребърен свещник и единствено меката светлина от пламъка му осветяваше стаята. Вечеря за двама бе сервирана в най-хубавия им порцеланов сервиз, бутилка от любимото му шампанско „Перие-Жуе“ се изстудяваше в кофичка с лед, а в чиниите проблясваха малки купчинки хайвер за предястие. Бе го сервирала точно както той го обичаше: чист, без добавки като нарязани яйца или блини. От стереоуредбата се носеха звуците на „Концерт за цигулка“ на Бетховен в изпълнение на Пърлмън.

Роузън се спря на вратата, поразен от съвършенството на този миг.

Годеницата му носеше тъмна, дълга рокля от шифон в матовосиньо, която нежно очертаваше извивките на тялото й. Косата й бе вдигната в официална прическа, пригладена назад и закрепена с гребен от полирана черупка на костенурка. Нямаше бижута, нищо не разваляше идеалната хармония на чертите й.

Направо спираше дъха му.

— Донесох ти нещо — каза, той, приближи се и й подаде кутийката.

Тя я отвори с усмивка. Вътре имаше годежен пръстен — няколко сапфира, изящно разположени върху халка от бяло злато.

— Обичам те — каза му Топаз и го целуна по бузата, а после и по устните.

Когато той сложи пръстена на ръката й, в очите й блеснаха сълзи.

— Сигурна ли си, че го искаш? — попита я Роузън. — Да бъдеш с мен, имам предвид? Макар да съм толкова улегнал и спокоен? Сигурна ли си, че не съм прекалено бавен за теб?

Тя поклати глава и отново го целуна.

— Сега нещата ще са различни — увери го тя. — Ще се успокоя. Няма да съм толкова напрегната.

— Ти ли? — повтори той усмихнат. — Защо?

Топаз си представи изражението на лицето на Роуина, когато разбере. Първият удар щеше да е тежък. Вторият щеше да я довърши.

Сега бяха наравно.

Можеше да забрави за Роуина и да продължи с живота си.

— Просто така — каза тя.

— Не, всичко е наред, Андрю — каза Роуина. — Разбирам. Бизнесът си е бизнес.

Кокалчетата на пръстите й бяха побелели от гневното стискане на телефона.

— Опасявам се, че не — отговори тя. — Вече се обадих на председателя на компанията. Не можем да ти предложим толкова пари. Не, не се чувствам засегната. И „550 Мюзик“ е чудесна компания, ще се справите добре и ви пожелавам всичко най-хубаво.

Говореше искрено. Не обвиняваше мениджъра нито за миг. Неговата работа бе да направи най-добрата сделка за групата и тя знаеше, че на негово място щеше да постъпи по същия начин.

— Трябваше да действам по-бързо — каза тя.

Остави слушалката и се загледа към Седмо авеню. Топаз Роси се намираше в някоя от онези сгради. Телефонът звънна отново.

— Гордън — обади се тя.

— Ще ми обясниш ли какво, по дяволите, става? — рязко прозвуча гласът на Джош Оберман.

Деветнадесета глава

— Предполагам, че това е всичко — каза Джон Ейткън.

— Благодаря — отвърна редакторът му. — Ричард Гибсън е много доволен от статията, Джон. Ще получиш повишение за това.

— Надявам се — отвърна той искрено.

— Ще ми изпратиш ли окончателната редакция у дома? — попита тя. — Искам да я видя веднага след като я довършиш.

Дългите й пръсти разсеяно търкаляха по бюрото топка за тенис.

— Добре — съгласи се той и прекъсна връзката.

Топаз огледа празния си кабинет.

— Право в десетката! — каза тя.

В Манхатън беше есен и Роуина все още оцеляваше. Едва. След провала с „Велосити“ едно-единствено нещо я спаси от незабавно отзоваване в Лондон — Барбара Линкълн и Майкъл Кребс дружно бяха настояли тя да остане и да ръководи представянето на албума „Хийт Стрийт“. „Уорнърс“ може и да държаха правата за Северна Америка, но за останалата част от света те принадлежаха на „Музика“, както бе изтъкнал Кребс пред Оберман.

— Тя трябва да намери нова група, Майкъл — заяви му Джош.

— Знам — отвърна Кребс. — Ще намери.

Седмица по-късно Роуина откри „Обсешън“, талантлива рап група от Бруклин, и много тайно подписа договор с тях.

След като приключи сделката, изпрати топка за тенис в „Америкън Магазинс“ за госпожица Топаз Роси, придружена с бележка: „Трийсет — петнайсет“.

— Впечатлена съм! — заяви Барбара.

— Така и трябва — отвърна Роуина.

Джош Оберман не каза нищо, тъй като пресмяташе какъв е обменният курс на долара към английската лира и се чудеше дали ще получи повишение. Още един албум като този — и щяха да го направят пожизнен президент на компанията.

— Здравейте, аз съм Алекс Исот с новините по MTV — представи се с чаровна усмивка зашеметителната брюнетка от телевизора в лимузината. — Говори се, че най-новата супер група от Великобритания — „Атомик Мас“, планират огромно парти за представянето на дебютния си албум „Хийт Стрийт“, в „Медисън Скуеър Гардънс“ в Ню Йорк. Говорител на „Музика Рекърдс“ призна, че чакат разрешение от градските власти. „Атомик Мас“, които в момента се радват на втория си хит „Трапд“, ще раздават безплатни покани за датите на продаденото си турне в Щатите, което следва по-раншното им представяне като подгряваща група на гигантите „Гънс енд Роузис“ — тя направи пауза, за да им отправи още една впечатляваща усмивка. — „Хийт Стрийт“ ще бъде изпълнен за пръв път на стадиона, а на феновете, които присъстват там, ще бъдат раздадени карти за отстъпка при покупката на албума…

— Да вярвам ли на ушите си? — с престорена погнуса попита Оберман, докато минаваха с колата покрай огромен билборд с надпис „Ерата на «Атомик» започва на 2 ноември“. — Не можеш да правиш това.

— Защо да не мога? — попита отбранително неговият изпълнителен директор.

— Защото е точно копиране на направеното от Бърнстийн и Менш при представянето на последния албум на „Металика“.

— И какво от това? — самоуверено се обади Барбара. — Винаги съм вярвала, че е добре да се учиш от майсторите.

— Виж, Линкълн — започна Оберман пребледнял, — ти…

— Успокой се, Джош, поисках им разрешение — намеси се кротко Роуина.

Възрастният човек видимо се отпусна.

— Менш каза, че щом искам да съм абсолютно неоригинална, на него му е все тая.

— „Металика“ продадоха двайсет милиона от албума си не защото направиха концерт на „Медисън Скуеър Гардънс“ — изтъкна Барбара, — а защото албумът им беше феноменален.

— Абсолютно вярно — съгласиха се в един глас Джош и Роуина.

— Досега имаме два милиона предварителни продажби, Джош — каза Роуина. — Продадени, а не просто доставени в магазините. Имаме щандове в магазините из цялата страна и две независими компании, които отговарят за промоцията. През ноември имаме реклама и състезания за слушателите в четири от най-големите радиостанции. Имаме разпечатани рекламни материали, реклама в MTV… разходите по маркетинга са огромни… цялата кампания е огромна. Трябва да го представим с подобаващ стил, а това си остава най-добрата идея, която е хрумвала някому някога…

— Добре, добре — съгласи се Джош и вдигна ръце. — Прави каквото искаш.

— Този албум сам ще се продава — настоя Барбара.

— Чудесно! Значи да отрежем бюджета за маркетинга — усмихнато отвърна Роуина, а Барбара я изгледа гневно.

Роуина поръча в отдела за връзки с медиите да напечатат списък на международните списания и телевизионни и радиостанции, които бяха поканени и щяха да долетят специално за представянето на „Хийт Стрийт“, и го разпрати по факса на всички клонове на „Музика“ по света. Списъкът заемаше цели четири страници, без да се броят американските медии. Изпрати копие и на Майкъл и той й се обади веднага.

— Искам да знаеш, че се гордея с теб — каза той. — Наистина се справи добре, Роуина.

— Благодаря ти — отвърна тя с удоволствие.

— Напълно съм искрен — настоя Кребс. — Ти си един от най-способните хора, които познавам.

— Това нямаше да се получи без теб.

— Разбира се, че щеше. Може би не чак в такива мащаби — съгласи се той.

За миг настана тишина.

— Искам да съм с теб — нежно каза Кребс. — Мога ли да дойда утре?

— Много бих искала — отговори тя.

Остана загледана в телефонната слушалка за няколко секунди, наслаждавайки се на щастието си. Живееше само заради тези безкрайно редки мигове на нежност и израз на привързаност. Обичаше го толкова много, толкова силно, макар да й беше напълно ясно, че той не отвръща на чувствата й. Никога не бе твърдял друго. Трябваше да го напусне. Бог й беше свидетел, че правеше опити.

Първия път бе много сериозно, може би защото Роуина вярваше, че Кребс ще уважи желанието й. Намираха се заедно в Дъблин да проверят една нова група и след най-горещия секс, който тя си спомняше, той започна да говори за жена си. Почувствала нетактичността му като удар в стомаха си, Роуина се изправи и заяви, че това е краят.

— Ще поговорим сутринта.

— Не, няма — каза Роуина с плътен глас от болката, която стискаше гърлото й. — Никога повече не искам да те виждам.

— Никога? — попита Кребс, опрян на лакът в леглото.

Роуина се почувства така, сякаш някой садист й прави сърдечна операция без упойка.

— Никога! — успя да каже тя, докато сълзите се стичаха по лицето й.

— Върни се тук! — каза Кребс, но тя избяга от него и едва успя да стигне до стаята си и да се строполи на леглото.

Изпитваше ужасна болка, истинска агония. Въпреки че беше такъв негодник, мисълта никога повече да не бъде с него бе мъчение за нея. Трябваше да седне върху ръцете си, за да не посегне към слушалката и да му каже, че е променила решението си. Плака цели три часа и накрая заспа от изтощение.

На сутринта стана рано и напусна хотела. Стюардесата на борда на „Еър Лингус“ я попита дали не е болна. Роуина отрече и отказа предложените храна и напитки. Мислеше си за Майкъл през всяка секунда от петчасовия полет до Америка.

Това продължи една седмица, през която тя отслабна с два килограма, тъй като почти не се хранеше и не спеше. Всеки ден приличаше на някакъв маратон за нея. Кребс бе първото нещо, за което се сещаше сутрин, и последната й мисъл нощем. След три дни непоносимо сексуално желание започна да се смесва с болката й.

И тогава той й се обади.

— Това продължи достатъчно дълго. Не може още да ми се сърдиш — каза Майкъл.

Роуина остана смаяна.

— Да не мислиш, че ми е забавно!

— Абсолютно — твърдо заяви Кребс. — Просто е смешно, Роуина. Целият този гняв…

— Гняв?! — повтори тя възмутена. — Мразя те!

— И сега ли ме мразиш?

— Да — сърдито отвърна тя, като се опитваше да пренебрегне безкрайната радост, обзела я, когато чу гласа му.

— И никога вече няма да спиш с мен?

— Не, няма.

— Много жалко — меко изрече Кребс.

Страстта бавно и лениво се разнесе по цялото й тяло.

— Може ли тогава да си припомня някои неща? Защото трябва да ти призная, че съм си мислил за това…

— Не…

— За Швеция. Помниш ли? Тогава ми хареса много, Роуина. Швеция.

Господи! Бе я сграбчил отзад за врата и я бе накарал да се наведе напред върху бюрото в хотелската стая. Лампата и всичките му документи се бяха разсипали на пода. Онази нощ бе стигнала до оргазъм толкова много пъти, че направо им бе загубила броя.

— Млъкни, Майкъл!…

— Как усещаше пениса ми, Роуина? Помниш ли? Как се плъзгаше в теб? Беше толкова възбудена, че направо не е за вярване.

Тя заглуши стона си.

— По дяволите, млъкни, Майкъл…

— Ще трябва да ми затвориш ти.

— Не мога да го направя. Знаеш го…

— Ако бях при теб сега, нямаше да говорим. Не знам, може би щях да започна с гърдите ти този път. Все си представям зърната ти. Толкова са твърди, когато си възбудена… Знаеш ли какво бих искал да направя? Искам да ги облизвам няколко минути, а после да пъхна ръка между краката ти. Тогава можеш да ми кажеш колко много ме мразиш.

— Не!

— Да. Да. Знаеш го, скъпа. Можеш да ми казваш как не можеш да ме понасяш, докато те галя с ръка. Ще бъда толкова нежен, че дори няма да усещаш, че съм там. Вероятно няма да забележиш как те повдигам и те намествам върху пениса си. Ще потъвам в теб много, много бавно. С дълбоки тласъци. За да имаш време да ми кажеш всичко, което си мислиш. Какво ще кажеш за това? Нали ме мразиш? Когато правя секс с теб пред огледалото, за да гледаш как прониквам в теб, това няма никакво значение…

— Майкъл!

— Не ми казвай, че идеята ти харесва.

— Престани!

Стомахът й се бе свил на топка. Цялото й тяло тръпнеше от желание.

— Не. Няма. Защото знам какво става с теб.

Тя не можеше да говори.

— Ще бъда там след пет минути — твърдо заяви Кребс и затвори.

Роуина никога не го забрави. Докато той пристигне, тя бе толкова размекната от страст, че не можеше да се държи на краката си. Когато Кребс влезе през вратата и видя какво й е причинил, я притисна до стената и я облада както си стоеше там, само разкопча джинсите й и проникна в нея.

Опита се да скъса с него пет или шест пъти след това. Но Майкъл не искаше и да чуе, а сексуалната му власт над нея бе абсолютна.

В сградата на „Америкън Магазинс“ цареше оживление. Гауърс и останалите членове на борда бяха свикали извънредно съвещание на редакторите.

— Сигурна ли си, че можем да публикуваме това? — попита Джейсън Ричмънд.

— Сигурна съм. Адвокатите ни го прегледаха много внимателно — увери го Топаз.

— Как ще го разпределите? — обади се Джо Голдстийн. Студено и делово.

— Отначало планираме да излезе в три броя. Може би и в следващите, все още събираме информация.

— Защо не изчакате цялата история?

Топаз го изгледа гневно. „На всяко събрание този човек се опитва да ме разпъне накръст“, помисли си тя.

— Защото не смятам, че можем да задържим това дори и още ден. Отнякъде все ще изтече информация.

— Напълно съм съгласен — рязко се намеси Нейтън. Голдстийн сигурно се бе побъркал. Историята беше толкова гореща, че чак пареше.

— Прави са — заяви категорично Мат Гауърс. Голдстийн леко се изчерви. А Гауърс добави: — Ще ни трябва по-голям тираж за втория и третия брой.

Той се обърна към събраните редактори:

— Остава ми само да поздравя Топаз Роси. Всички знаете, че в повечето случаи „Америкън Магазинс“ е известно с добрите си статии и очерци, а не с горещите новини, затова е хубаво да се види, че можем да се справим подобаващо и с това, когато се наложи. Знаете и че напоследък „Уайт Лайт“ изоставаше сред музикалните издания. Мисля, че именно това може да се окаже решението на проблема. Топаз наистина се справи отлично.

Събраните хора започнаха да ръкопляскат. Тя забеляза ядно, че Джо Голдстийн обаче се занимаваше със събирането на документите си. Когато всички се разотидоха по кабинетите си, тя го хвана за ръкава.

— Какво? — сопна й се той и се дръпна с израз на отвращение.

— Виж, Джо — търпеливо започна тя, — знам, че имаме своите различия, но…

Той я прекъсна:

— О, спести ми представлението в стил „нека сме приятели“ — студено каза той. — Работим за една и съща компания. И това е всичко. Сега, ако ме извиниш…

— Какъв е проблемът ти? — извика Топаз, изгубила търпение.

Той сякаш се замисли дали да й отговори. После я огледа и каза:

— Истината е, че изобщо не изпитвам уважение към хора, които си пробиват път, като спят с шефа си.

Тя застина шокирана, а той се обърна и си тръгна.

Нейтън приготвяше вечеря, когато Топаз се върна.

Тя се облегна на рамката на вратата и се наслади на гледката — той внимателно и методично разбъркваше нещо в тигана. Дори си бе сложил готварска престилка. Колко мило, типично за него. Направо си го представяше как казва: „Някакъв си ябълков сос няма да се опре на Нейтън Роузън!“.

Готвеше полугол — само по престилка и джинси. Това я развълнува силно, гледката на голия му гръб, мърдащите при движенията му мускули. Топаз изгледа одобрително стегнатото му дупе. Страстта започна да се разлива по вените й и да се смесва с великолепното усещане за триумф, което изпитваше през целия ден. Тихичко се приближи зад него и обви с ръце кръста му, целувайки го по раменете, а после започна да гали слабините му през панталона.

— Хей, престани — каза той. — Стигнал съм до много деликатен момент.

Топаз не му обърна внимание, а мълчаливо свали блузата и сутиена си. Започна да се отърква с гърди в гърба му.

Той изстена и веднага настръхна под дланите й.

Тя се зае да разкопчава джинсите му и леко го потърка през копринените боксерки. Нейтън се намести по-удобно, опитвайки се да се притисне в ръцете й. Тя го гъделичка и гали нежно около минута и когато усети как набъбва и се втвърдява под докосването й, нарочно се отдръпна и се опря на кухненската маса. После разкопча полата си, бавно свали бикините си и започна да се гали.

— Топаз! — Нейтън въздъхна, набъбналият му пенис напираше в боксерките му.

Искаше да бъде на мястото на пръстите й. Да проникне там. Но усещаше, че преди това тя би искала нещо друго. Затова се приближи до нея, смъкна джинсите си, за да освободи набъбналия си пенис, падна на колене и зарови лице в малките твърди косъмчета между краката й, карайки я да стене.

Започна да я целува нежно, наслаждаваше се колко е влажна и когато усети как бедрата й леко се отпускат, започна да я гали с език бавно и уверено, стремейки се да й достави удоволствие.

„О, господи!“, възкликна мислено Топаз.

Пресегна се и намести главата му, като самоуверено го насочваше къде да й достави удоволствие. Когато усети, че е близо до оргазма, сграбчи ръцете му и ги притисна зад главата му, докато го целуваше.

Нейтън трепереше от страст, загледан в красивата жена, която стоеше разкрачена над него. Прелестните й гърди се поклащаха съвсем близо, но без да го докосват, а меките й устни, сега сластно разтворени, се притискаха силно в неговите.

„Боже, какво прави тя сега…“.

Топаз бе разпуснала косата си и галеше слабините му с нея, бавно и продължително, сякаш го докосваше с хиляди нежни перца. Изненадата и силното желание направо го оставиха без дъх. После тя го сграбчи в дясната си ръка и се намести над него, гореща и влажна.

— Искаш ли ме? Кажи ми колко много ме искаш — прошепна тя.

Той я погледна превъзбуден и развеселен.

— Или пък мога да те оставя и така — подразни го тя.

— Не! Искам те, добре. Просто ме яхни, по дяволите! — простена Нейтън. Топаз се усмихна и бавно се намести върху твърдия му пенис, отметна глава назад, изви тялото си и той избухна в нея само след секунда.

Тя се отпусна отгоре му задъхана.

— Какво беше всичко това? — промърмори Нейтън, докато галеше косата й.

Топаз се усмихна и го целуна.

— Мисля, че ябълковият ти сос загоря — каза тя.

Роуина се протегна спокойно в леглото си й включи на MTV. Утринното слънце блестеше през прозорците.

— Аз съм Алекс Исот с новините по MTV — превъзбудено заговори момичето от екрана. Роуина лениво й махна за поздрав, усетила както винаги лека тръпка от това да види логото на „Атомик Мас“ по MTV. — Британската супер група „Атомик Мас“ със сигурност ще си имат неприятности тази сутрин. Новият брой на списание „Уайт Лайт“, който излиза днес, разкрива, че двама от членовете на групата имат неизвестни досега криминални досиета, в които се споменава и за притежание на наркотици.

— Какво? — извика Роуина и скочи от леглото.

— MTV може да потвърди категорично, че властите на Ню Йорк вече са издали забрана за провеждането на планирания от групата концерт на „Медисън Скуеър Гардънс“. Това със сигурност ще струва стотици хиляди долари загуби за „Музика Рекърдс“ заради закупените вече самолетни билети и разходи по промоцията. Това обаче може да се окаже най-малкият им проблем. Говорители на Комисията за контрол над наркотиците и Министерството на правосъдието вече заявиха, че се обсъжда депортирането на групата от страната, ако обвиненията се окажат верни, което означава да се отмени турнето, макар че всички билети са продадени, и огромни загуби…

— Какво? — изкрещя отново Роуина.

На долния етаж телефонът започна да звъни много настоятелно.

Двадесета глава

— Как можа да ми го причиниш? Сигурно съм бил изгубил ума си, когато те назначих да ръководиш новия клон! Не се ли сети, че пресата непременно ще почне да рови около група с такава известност?

— Джош, аз…

— Не! — извика той. — Не искам да слушам извинения! От Холандия ми се обаждат на всеки пет минути! Проклетият ни факс се задръсти, защото в клоновете на компанията ни по цял свят цари паника!

Роуина прокара ръка по челото си, проклинайки новите технологии. Оберман се намираше на хиляди мили разстояние, но звучеше все едно е в съседната стая.

— Гордън, това не е игра!

— Знам, Джош, аз…

— Ти си подчинена на мен и сега аз изглеждам като глупак. И мога да ти кажа, че Ханс Бауър иска незабавно да бъдеш отзована.

Тя пребледня.

— Не мога вечно да оправям кашите ти. Ако това се повтори, с теб е свършено. Абсолютен провал.

— Разбрах — тихо пророни Роуина.

Оберман й тръшна телефона.

Това беше последното обаждане в един ужасно дълъг ден, през по-голямата част от който безуспешно се бе опитвала да се свърже с групата и бе повтаряла отново и отново: „Обвиненията се разследват. В момента нямаме коментар по случая“.

Чувстваше се направо съсипана.

Когато Майкъл звънна на вратата й в девет, тя отвори, обляна в сълзи.

— Съжалявам — съкрушено каза тя. — Забравих, че ще идваш… нека измия лицето си…

— Шшшт — нежно я утеши Кребс. — Всичко е наред, поплачи си. Мисля, че донякъде дори е много сладко — великата Роуина Гордън показва слабост.

Тя избяга в банята и се напръска със студена вода, издуха носа си и си сложи малко фон дьо тен на лицето. Удивително, всъщност донякъде нелепо бе, че дори в такова състояние не можеше да понесе той да я вижда недотам красива.

— Излизай, Роуина — извика Майкъл.

Отиде при него, засрамена от вида си, от невероятния си провал, от това, че бе забравила за идването му — от всичко. Пък и познатото усещане за сексуална възбуда започваше да обзема тялото й. Обикновено бе достатъчно само да се намира в една и съща стая с него.

Той се приближи до нея, незабавно усетил промяната в настроението й. Този път целувката му не беше така утешителна, а по-настойчива, сексуална.

— Какво да те правя тази вечер? — каза той. — Канех се да те изведа в някое дискретно заведение за празнична вечеря, но предполагам, че сега е малко неподходящо.

Тя кимна безмълвно.

— Свали блузата си — нареди Майкъл. — Искам да си поиграя с гърдите ти, докато го обмислям.

Започна нежно да я докосва, докато със спокоен, безстрастен тон, сякаш говори на себе си, обсъждаше различните пози, в които би могъл да я обладае.

Само след две минути тя вече не издържаше и едва дишаше.

— Не можеш да се въздържиш? — попита усмихнат Майкъл. — Господи, днес наистина си изгубила контрол, нали? Още дори не съм те докоснал между краката.

Тя се зае да разкопчава джинсите му, за да освободи пениса му. Беше набъбнал и огромен и тя отново се учуди как той успява да контролира толкова добре възбудата си, а тя не можеше да скрие своята и за миг. Кребс често можеше да стигне от ерекция до еякулация, без да издаде и звук.

Той я завъртя с лице към стената, смъкна полата и бикините й и проникна в нея с агресивни, ритмични тласъци. Роуина затвори очи в екстаз, а той погали с едната си ръка слабините й, докато прокарваше собственически другата нагоре и надолу по гърба й. Тя задавено произнесе името му, докато свършваше.

Майкъл я стисна по-силно за раменете и също свърши.

Задържа я здраво в ръцете си за няколко мига, колкото да й покаже кой е господарят, а после я целуна нежно.

— Това винаги е било най-доброто лекарство срещу стрес — каза той.

Тя се усмихна мрачно.

— Но проблемите ми си остават.

— Ела под душа с мен — каза й Кребс. — Нямаш никакви проблеми. Нека ти обясня нещо, Роуина: ти си ми приятелка, а същото важи и за момчетата от групата. Когато някакъв си драскач се заяжда с теб и с „Атомик Мас“, той се заяжда и с мен.

Тя го погледна.

— Нищо не е доказано и няма да бъде. Има и други стадиони в Америка, а и трябва да ти е ясно — добави той с подчертано саркастичен тон, — че съм продуцирал албуми и за няколко други компании, освен за „Музика Рекърдс“. Много хора ми дължат услуги.

Той замълча.

— Знаеш ли кой е отговорен за това?

— Така мисля — отвърна Роуина.

— Добре. Защото двамата с теб ще говорим с медиите на език, който те разбират, повярвай ми.

— Майкъл! — възкликна тя.

Развълнува се. Вярваше, че той ще я измъкне от кашата. Благодарност и облекчение, както и примамливата перспектива за отмъщение се надигнаха в нея, а после и възхищение. След него — и могъща вълна на почти непоносимо желание.

Той видя как тя се изчервява.

— Можеш да приемеш това като продължение на образованието си — каза той.

Боже, колко лесно я възбуждаше! Тя бе най-страстната жена, която някога бе срещал. Усети как отново се възбужда.

— Ела тук и си плати — нареди той.

На следващия ден Роуина отново се намираше в нормалното си състояние. Имаше нещо страхотно в справянето с криза от този размер; тя се залови за работа, вдигаше телефоните, крещеше на репортерите, изпращаше факсове на клоновете на компанията по света със съобщение: „Моля, чакайте допълнителна информация“. През това време Кребс се обади на Фреди де Ман, Дъг Голдстийн и Уорън Ентнър, в резултат на което Мадона, „Гънс енд Роузис“ и „Фейт Ноу Мор“ отказаха да дадат ексклузивни интервюта за „Уайт Лайт“. По принцип изпълнителите не обичат хора или издания, които очернят други изпълнители.

Майкъл се забавляваше.

— Това ще им даде тема за размисъл — каза той. — Почакай само да открия Пол Макгинис. Тогава могат да забравят за коледния си брой, посветен на „Ю Ту“.

Секретарката на Роуина подаде глава през вратата.

— Извинете, че ви прекъсвам — каза тя, — но Барбара Линкълн е на първа линия.

— Свържи ме! — нареди Роуина. — На високоговорителя!

— Защо, по дяволите, не се обаждаш? — попита Кребс.

— Бяхме изключили телефоните си, докато разговарях с групата — обясни Барбара. — Съжалявам, колеги.

— Съжаляваш! — избухна Роуина. — Имаш ли поне някаква представа какъв ад е в Ню Йорк? Господи, Барбара!…

— Виж, по-голямата част не е истина…

— Защо просто не ни кажеш какво е истина и какво не е — спокойно се обади Кребс.

— Искам да говоря с групата — настоя Роуина, все още ядосана.

— Хей, Роуина, това съм аз! — възрази Барбара. — Аз, най-добрата ти приятелка, забрави ли? Сега си поеми дълбоко въздух и слушай.

— Нищо не разбирам — Ричард Гибсън, главен редактор на „Уайт Лайт“, говореше пред събранието на редакторите. — Наистина не разбирам какво става. Броят със статията за „Атомик Мас“ увеличи тиража ни четири пъти, имаме предвидени допълнителни бройки за следващите три броя. Искам да кажа, че тези списания направо се разграбват от магазините и всички го знаят.

— И какъв е проблемът? — попита Нейтън.

— Не мога да продам никакво рекламно пространство. Никакво. „Музика Рекърдс“ изтегли рекламите си, добре, това го разбирам. Но сега и Гефен се дърпа, „Мъркюри“ отказва, а тази сутрин и „Епик“ отмениха публикуването на цяла страница с реклама на „Скрийминг Трийс“. Казаха, че решили вместо това да я отпечатат в списание „Спин“.

— Има ли и друго? — попита Топаз.

— Да. Всички звезди, с които имахме уговорка за интервюта и снимки на първа страница, отказаха.

— Кой например? — попита Голдстийн, който си водеше бележки.

— Чувал ли си за „Ю Ту“? — отвърна му с въпрос Ричард с унищожителния сарказъм, който музикалните журналисти пазят специално за финансистите. — Изведнъж се оказва, че не могат да ни вместят в графика си. И край с двойния ми брой за Коледа.

— Мадона? — внимателно попита Топаз.

— Край! Няма я — рязко отвърна Гибсън. — Искам да кажа, че това наистина е лудост. Ръководя списание, което в момента има тройно по-голям тираж от „Ролинг Стоун“, а не мога да взема и едно интервю, както и да продам рекламно пространство.

Джо Голдстийн погледна строго Топаз.

— Ричард, приятелю — каза той, — искат да те съсипят.

Гибсън се замисли.

— Не — отвърна той. — Вярно, мина ми през ума. Но в музикалния бизнес има голяма конкуренция. Какво го е грижа Гефен, ако „Музика“ загази?

— Заради Роуина Гордън е! — избухна Топаз.

Джо се нахвърли върху й.

— Гордън няма такава власт, Роси — каза той. — Ако за миг забравиш личната си дребна вендета, сама ще го осъзнаеш. Не, сега е замесен и някой друг и той е решил да те съсипе.

Настана тишина.

— Джо е прав — обади се накрая Нейтън. — Няма друго обяснение.

Топаз и Нейтън се прибираха у дома по залез-слънце, хванати за ръка.

— Не се тревожи заради Голдстийн — каза той. — Той просто ти завижда. Ще му мине.

— Обвинява ме за това, което се случва с „Уайт Лайт“ — отбеляза Топаз и после добави: — Предполагам, че всички го правят.

— Хей — успокои я Нейтън с целувка, — изобщо не е твоя грешка. Ясно ли е? Всеки един от тях би отпечатал историята и би използвал единственото ни музикално списание за това. Успокой се.

Тя бе мълчалива през целия път до дома им.

Нейтън я настани на дивана и взе ръцете й в своите.

— Кажи ми какво те тревожи — тихо рече той. — Не мога да те гледам такава.

Топаз го погледна с очи, пълни със сълзи.

— Не знам — промърмори тя. Една голяма сълза се търколи по бузата й, после друга.

— Какво има? — попита Нейтън, докато я целуваше. — Това не е моето момиче.

— Мислиш ли… — тя се поколеба, — мислиш ли, че си пробивам път нагоре, като спя с шефа си?

— Какво? Не! — отвърна той и едва не се засмя, но тя изглеждаше толкова разстроена, че се сдържа. — За това ли е всичко? Стига, Топаз! Не съм те направил аз изпълнителен директор на „Гърлфренд“, нали така? И гласувах за теб при избора за „Икономик Монтли“, защото твоята презентация беше по-добрата. Глупаче, решението беше взето единодушно от осем човека.

Сега тя наистина плачеше.

— Не ме изоставяй, Нейтън — хлипаше тя.

— Кой е споменавал за изоставяне? — озадачи се той. — Та аз живея с теб! Обичам те, за бога!

Топаз продължи да плаче още няколко минути, после избърса очите си.

— Свърши ли вече? — попита Роузън.

— Да — отвърна тя. — Извинявай.

— Няма да те изоставя или да те отхвърля като глупавите ти родители или приятелката ти от колежа. Ясно ли е?

— Да — плахо се обади Топаз и го целуна.

— Ела в леглото — подкани я той.

Лежаха прегърнати.

— За какво си мислиш сега? — попита Нейтън.

— За сладолед — призна си Топаз. Усмихна се лениво на любовника си и добави: — Сладолед с вкус на кафе.

— Ако изляза да ти купя сладолед, ти какво ще направиш за мен? — закачи я Нейтън, докато я гледаше и се чудеше как, за бога, е извадил такъв късмет. Тя беше толкова красива.

— Ще се омъжа два пъти за теб.

— Добре — съгласи се той. — Веднага се връщам.

Топаз остана в леглото. Мислеше си колко е прекрасен и умен и отново си представи как ще кръстят децата си: Нейт, Луиз, Ник и Роузи, реши тя. След като минаха около петнайсет минути, тя започна да се притеснява. Когато чу звънеца на вратата, изпита облекчение. Отвори.

На верандата стоеше полицай.

— Тук ли живеете, госпожо?

— Да — отвърна тя и загърна халата си. — Какво има?

— Роднина ли сте на Нейтън Роузън?

Топаз се смрази.

— Негова годеница съм — прошепна тя.

— Много съжалявам, госпожо — каза полицаят.

„Музика Рекърдс“ даде изявление за пресата. Цялата история беше силно преувеличена. Барабанистът на „Атомик Мас“ Марк Томас бил съден за притежание на две цигари с марихуана, когато бил на шестнайсет, но го освободили, след като си платил глобата. Басистът Алекс Секстън бил взел колата на баща си без разрешение, но станалото се оказало недоразумение и никога не били повдигани обвинения. Да, наистина шефът на охраната, наета за турнето, има присъда за тежки физически наранявания, но групата и техните представители не знаели за това досега. Човекът е уволнен и депортиран.

Роуина рядко се бе забавлявала толкова на пресконференция.

— Но марихуаната все пак е наркотик… — възрази един журналист, който отчаяно се опитваше да задържи някакъв интерес към темата.

— Какво да ви кажа? — Роуина сви рамене. — Не е вдишвал дима.

Последва смях и аплодисменти.

Представянето на „Хийт Стрийт“ отново излезе на дневен ред.

— Няма да рискувам с по-нататъшно закъснение в Ню Йорк — настоя Оберман. — Този път се отърва, но кой знае какво ще изрови онова проклето списание другия път?

— Съвсем нищо — увери го тя. — Ще ги накараме да спрат да го издават.

— Да, добре. Чух, че двамата с Кребс им вгорчавате живота.

— Все още мисля, че трябва да го направим тук или в Лос Анджелис.

— Казах Лондон, а все още съм твой шеф — изръмжа Оберман. — Въпросът е решен. О, и… хлапе…

— Да, шефе?

— Облечи си нещо хубаво.

Два дни след това дебел и плътен плик от скъпа кремава хартия, адресиран до Ричард Гибсън, изпратен с препоръчана поща и с надпис „Лично“, пристигна в сградата на Седмо авеню, където се намираше редакцията на „Уайт Лайт“. Побеснял от ярост, Гибсън намери вътре две покани за представянето на албума „Хийт Стрийт“ на „Атомик Мас“ в Изложбения център на „Ърлс Корт“ в Лондон и кратка, написана на ръка бележка от изпълнителния директор на „Лутър Рекърдс“:

„Скъпи господин Гибсън,

С голямо удоволствие Ви изпращам покана за нашето промоционално парти и се надявам, че огромните Ви приходи от реклама ще Ви позволят сам да си купите самолетния билет. Вие сте добре дошли, макар че за съжаление, заради големия брой заявки за интервюта от телевизионни и радиостанции, както и от водещите списания…“

„Вървете по дяволите!“, изруга наум Гибсън.

„… няма да можем да дадем интервю за «Уайт Лайт» в този случай. Прилагам също и покана за госпожица Топаз Роси, за която разбрах, че Ви съветва относно политиката на списанието. Сигурна съм, че нейните съвети са били от огромна полза за изданието Ви. Уверена съм, че Вие като редактор добре осъзнавате колко Ви е била полезна и следователно бихте искали лично да й предадете поканата.

С най-добри пожелания: Роуина Гордън“

„Да. Много ми помогна“, горчиво си помисли Гибсън.

После скъса плика.

— Харесва ми! Мисля, че е фантастично — каза Майкъл. — Наистина те бива. Никога не съм знаел, че имаш такава отмъстителна жилка в себе си.

— Обикновено нямам — отвърна Роуина, — но двете с Топаз Роси имаме стари сметки. Този път едва не провали кариерата ми. Искам човекът, когото ще оставим без работа, да знае точно кой е отговорен за това. Искам началниците й да видят, че тя е ненадеждна, гледа само в краткосрочен план и оставя личните си отношения да влияят на деловите решения.

Кребс не беше свикнал с тази острота в гласа й.

— Изглеждаш добре — каза той, сменяйки темата.

— Благодаря ти — тя се усмихна и инстинктивно отметна назад дългата си руса коса.

Жестът й бе младежки и много чаровен. „Тя е страхотно момиче“, помисли си Майкъл доволно.

— Исках да изглеждам добре заради групата — каза тя. — И ти трябва да се постараеш. За тях това е тържествен миг. Албумът е невероятен.

— Благодаря, скъпа — отвърна той.

Не я слушаше; очите му бяха приковани от роклята. Беше дълга, без ръкави, класически модел на „Диор“ от тъмнозелено кадифе, но скроена така, че да подчертава нежната извивка на бюста й, мекия, деликатен овал на голите й рамене и дългите й, стройни крака. Косата й, която обикновено прибираше в конска опашка за удобство, се разстилаше по раменете и по голия й гръб. От ушите й висяха дълги диамантени обици, които проблясваха на фона на косата. Изглеждаше аристократична и недостижима.

— Как ще пътуваш дотам?

— Ще летя с „Конкорд“ утре сутринта.

— Моят полет е тази вечер, значи ще се видим там — каза той. — Гледай да си със същия тоалет. И не слагай бикини.

— Защо? Ще правиш секс с мен? — попита тя развълнувано.

— Да, така мисля — отвърна той, изправи се и застана зад нея. Сложи едната си ръка на кръста й, точно над дупето, а другата разтвори и постави на стомаха й. — Винаги ми се иска да правя секс с теб, когато изглеждаш така. Просто за да ти напомня, че ми принадлежиш.

Усети как кожата й започва да пари под дланите му. Роуина леко се размърда.

— Можеш да се държиш като властна и коравосърдечна кучка с всички останали — прошепна той тихо и близо до ухото й, — стига да помниш къде е мястото ти с мен. На колене, в краката ми. Или наведена над бюрото. Или с разтворени крака в леглото ми…

Тя простена страстно.

— Вярно е, нали? — настоя да чуе Кребс. — Да или не?

— Да! — прошепна тя. Ръцете му още бяха върху тялото й. — Сега! Моля те, Майкъл! Сега!

Той извърна главата й към себе си и забеляза разширените й от възбуда зеници.

— Не. Ще трябва да почакаш, докато аз реша. Утре.

— Добре — промърмори Роуина, опитвайки се да се съвземе.

Той се усмихна и я целуна продължително и собственически, като я остави да се притисне до възбудения му пенис.

— Съжалявам, госпожице — каза полицаят. — Всички пътища до „Ърлс Корт“ са блокирани. Там е истински ад.

Тя се наведе да погледне през прозореца откъм шофьорската седалка. Имаше право. Тълпа фенове и фоторепортери блокираше пътя.

— Аз съм от „Музика Рекърдс“ — показа му тя служебната си карта. — Можете ли да ме заведете до служебния паркинг?

— Разбира се — приветливо й се усмихна полицаят.

„Ето нещо, което не получавам в Ню Йорк“, помисли си Роуина и му се усмихна широко в отговор.

Полицейски ескорт я преведе през тълпата, състояща се най-вече от истерично крещящи момичета, към служебния вход зад сцената.

— Групата ще пее на живо, госпожице — обясни един от полицаите, — и радио „Кепитъл“ раздаваше безплатни билети в предаванията си, затова тези, които не можаха да влязат, сега са полудели.

— Съжалявам — обади се тя съчувствено.

Беше страхотно. Нямаше представа, че момчета са толкова популярни в родината си. Щеше да има албум начело в класациите и от двете страни на Атлантика.

— О, виждал съм го и преди — небрежно подхвърли полицаят с тона на опитен служител. — Бил съм в охраната на концерт на „Ю Ту“.

„Този човек сравнява моята група с «Ю Ту»? — помисли си тя очарована. — О, боже!“

— Това обаче е още по-страшно! — добави той.

— Роуина! Ела насам — извика я Джош Оберман, когато тя се появи в пространството зад сцената, пробивайки си път през истинска джунгла от кабели за камерите, прожекторите и микрофоните. — Ела да те запозная с шефката на връзки с медиите Рейчъл Робинсън — добави той, без да спре дори за миг, за да си поеме дъх. — Тя отчаяно търси някой, който да може да разкаже нещо за „Атомик Мас“ на куп важни хора от медиите, които трябва да чакат на опашка, за да поговорят с групата — всички работят на пълни обороти, но въпреки това не можем да задоволим търсенето. И се постарай да викаш силно — ненужно повиши глас той, като махна с набръчканата си ръка към площадката зад тях, претъпкана с пищящи, подсвиркващи и пляскащи с ръце хлапета, които чакаха групата да се появи.

— Трябваше ли да свирят на живо? Мислех, че просто ще пуснем плейбек — каза Роуина.

— Те настояха да свирят — сви рамене Оберман.

— Изпълнители! — каза тя с тона, който жените обикновено използват, когато казват: „Мъже!“.

Шефът й се засмя.

— Майкъл Кребс тук ли е? — небрежно попита Роуина.

— Да. Пристигна преди четири часа; Рейчъл го е ангажирала за интервюта с „Гитар Уърлд“, „Басист Магазин“, „Дръмс Ънлимитид“ и още, и още…

Тя погледна надясно и видя Кребс, опрян на сценичното скеле, заобиколен от репортери и несъмнено забавляващ се.

— … така че, докато стигнем до смесването на барабаните, вече имахме около седемдесет и пет записа само на тази песен, а Марк искаше и различен звук за чинелите си, затова…

— Роуина, аз съм Рейчъл — обърна се към нея едно много слабичко момиче, което изглеждаше на деветнайсет.

Тя неохотно откъсна поглед от любовника си.

— Можеш ли да поговориш с „Керанг!“? Искат да им разкажеш как си открила „Атомик“. А когато свършиш с тях, има още шестнайсет други…

— Разбира се, че ще говоря с „Керанг!“. За мен е чест да говоря с „Керанг!“ — възкликна тя и се засмя. — Но защо всички искат да интервюират второстепенни участници?

— Шегуваш ли се? — възкликна Рейчъл. — Групата е толкова популярна в момента, че дори и човекът, който сутрин им изхвърля боклука, може да продаде ексклузивно интервю за „Нюз ъв дъ Уърлд“ на тема какво са закусили днес! Скандалът в Щатите също им се отрази много добре — тя погледна лукаво Роуина. — Ти ли го измисли?

След около час най-сетне й позволиха да напусне площадката за журналистите само защото „Атомик“ щяха да излязат на сцената след петнайсет минути. Щяха да изсвирят на живо само четири песни, а след това да започне представянето на „Хийт Стрийт“ на плейбек. Някои тийнейджърки от предните редици бяха изпаднали в истерия от напрегнатото очакване и сега получаваха първа помощ от медицинските екипи. Искаше да иде да поздрави Барбара и момчетата, но един навъсен бодигард й препречи пътя към съблекалните, а тя бе прекалено изтощена от полета и интервютата, за да спори с него.

— Къде мога да ида сега? — попита го тя.

Той мрачно огледа ламинирания й пропуск с неограничен достъп.

— Ами — неохотно каза той — тук пише, че можете да се качите дори и на сцената.

— Добре — рязко отвърна тя и се качи по рампата отстрани на сцената, където намери една колона, зад която да се скрие и да наблюдава шоуто.

Пред погледа й се простираше изложбеният център, ярко осветен и украсен с реклами на „Хийт Стрийт“ и синьо-златното лого на „Атомик Мас“. О, господи, колко вълнуващо беше! Това бе нейната малка група, която бе открила преди няколко години в един клуб в Йоркшир. Всички тези хора — наблъскани едно до друго хлапета, запотени и безкрайно развълнувани, едно огромно множество точно под краката й, заело всеки сантиметър от центъра, та се бе наложило накрая да затворят вратите заради опасността от пожар — всички тези хлапета се намираха тук заради „Атомик Мас“.

Тази вечер тя се чувстваше истинска Господарка на света.

— Харесва ли ти гледката? — прошепна в ухото й Майкъл Кребс, застанал точно зад нея. Погали с ръце дупето й и се усмихна доволен. — Добре — каза той. — Няма да губя време да смъквам бикините ти.

Роуина се изчерви. Той я опипваше на голо под роклята, наслаждавайки се на покорството й.

— Всъщност не можем нищо да направим — възрази тя кротко. — Целият музикален свят е тук.

— Непрекъснато ти повтарям, Роуина — заяви Майкъл, — че ще те имам, когато пожелая и където пожелая. Ако ти кажа да излезеш пред камерите и да го направиш, ще стане точно така.

Бе разтворил краката й и я галеше нежно по горната част на бедрата. Тя леко се притисна назад към ръцете му, загледана право пред себе си, опитвайки се да придаде нормално изражение на лицето си.

— Моля те, не прави така! — каза тя.

— Как? Да не те възбуждам ли? Да не разпалвам страстта ти? — подразни я той.

Светлините на прожекторите помръкнаха. Последва възторжен рев от публиката, който направо заля сцената.

— Ние го направихме — ти и аз — прошепна той в ухото й, навеждайки се напред, за да надвие шума. — Този концерт. Този албум. Представянето. Онази жена, Роси май се казваше — удържахме пълна победа над нея.

Когато момчетата изтичаха на сцената под възторжените викове на публиката, Роуина Гордън усети лек и сладък, спонтанен оргазъм да разтърсва слабините й. Майкъл Кребс го почувства и повдигна в мрака кадифената й рокля, за да потърка с палец влажния й клитор.

Викът й бе заглушен от воя на китарите и тя отново свърши мигновено, притисната до ръката му.

Той я обърна така, че да застане с лице към него, и смъкна надолу роклята й.

— Ела с мен — нареди той, като едва се сдържаше. — Казах ти, че ще чакаш, докато аз реша. Искам те сега.

Поведе я към централната част на гърба на сцената, зад подиума за барабаните, където една стълба водеше надолу.

— Има една стаичка под подиума — каза той. — С врата, която се заключва.

— Точно тук ли? — прошепна тя.

— Точно тук — заяви той.

Тя сложи ръка върху слабините му и усети през джинсите колко е твърд, а той сграбчи дланта й и я задържа там.

— Мислиш ли, че мога да чакам? — попита Майкъл.

— Не.

— Ти можеш ли?

— Не! — въздъхна тя. — О, Майкъл! О!

Той направо я повлече надолу, преди да ги види някой от сценичните работници, затръшна вратата близо до подиума и я залости. Малката стаичка бе претъпкана с чисти кърпи за групата, две китари, калъфи, бутилки с газирани напитки и най-различни дреболии, които можеха да потрябват на музикантите. Отвсякъде ги заливаше музика, а публиката отпред направо лудееше. Плътното бумтене на барабаните пулсираше мощно над главите им.

Останала насаме с него, Роуина не смееше да го погледне в лицето.

— Това не е ли мястото, където обикновено се водят запалените почитателки на музикантите?

— Да — отвърна той.

— Защо не ми покажеш какво им се случва?

Той се приближи до нея, като огъваше парче кабел в ръцете си.

— Изпълнителните директори и запалените почитателки по един и същи начин ли правят секс? — подразни я той отново. — Вдигни ръце към гредата на тавана.

Завърза ръцете й нависоко, така че Роуина остана опряна на един кашон, безпомощна и възбудена пред очите му.

— Стегнато е — оплака се тя, като напразно се опитваше да помръдне ръцете си.

Кребс я огледа цялата — в кадифе и перли, гърдите й — голи под роклята, ръцете й — вдигнати над главата.

— Не можеш да ме докосваш — каза Майкъл. — Не можеш да се освободиш. Не можеш да ме галиш, нито да отблъснеш ръката ми. Ясно ли е? Мога да правя с теб каквото си пожелая. Изцяло си в моя власт.

— Знам — прошепна тя.

— Харесва ли ти?

— Да — промълви тя. — Знаеш го.

За миг той остана неподвижен и само я гледаше. Тя се изви нетърпеливо.

— Да те моля ли искаш?

Майкъл се пресегна и разголи раменете й, целуна и леко докосна с език шията й. Тя изстена тихичко. Той разкопча сутиена й с привично движение, освобождавайки гърдите й, набъбнали от желание, зърната им бяха зачервени и настръхнали от възбуда. Тя въздъхна от удоволствие, когато започна бавно да обхожда с език лявото й зърно, като лекичко го докосваше по върха, който ставаше все по-твърд и по-голям в устата му.

— Няма нужда — каза той. — Тялото ти моли вместо теб.

После се прехвърли на дясната й гърда и когато тя направо не беше на себе си от възбуда, той я пое цялата в устата си.

Тя извика, чувствени поточета бликнаха по вените й към слабините, които пулсираха от желание. Опита се да се притисне в него, но той я задържа на разстояние, усмихвайки се.

— Какво искаш? — прошепна Майкъл. — Кажи ми. Кажи ми какво точно искаш да направя.

— Искам да усетя пениса ти в себе си! — задъхано изрече тя.

Музиката на групата и виковете на феновете ги заливаха отвсякъде; триумфът й придаваше нова сила на всяко негово докосване. Дори и в най-смелите си фантазии не си бе представяла, че тялото й е способно на подобни усещания.

Майкъл бе готов да избухне, вдигна роклята й и разтвори краката й, разкопча джинсите си и потъна в нея, дълбоко — колкото бе възможно, със силни тласъци. Той държеше в ръцете си кадифе и топла кожа, усещаше как тя го обхваща плътно, сякаш искаше да го изцеди докрай. Тя бе толкова сладка! Тласъците му станаха още по-дълбоки. О, тя беше страхотна! Най-добрата. Как само се извиваше и притискаше към него, умолявайки го да не спира…

— Готов съм да свърша, Роуина — задавено каза той.

Тя вече бе стигнала до края; погледна надолу и видя как стомахът й потръпва от конвулсии — веднъж, два, три пъти…

Извика името й и после отново, докато свършваше.

— Беше зашеметяващо! Никога не съм виждал такава реакция — възторжено повтаряше пред нея репортерът на „Мюзик Уийк“ около час по-късно по време на бляскавото парти след концерта. — Никога не съм се чувствал така на концерт.

— Аз също се чувствах добре на този концерт — каза Майкъл, като се присъедини към тях с чаша шампанско за Роуина.

Тя прехапа горната си устна, за да не се разсмее. Кребс й намигна.

Репортерът погледна озадачено първо единия, после и другия.

— Между вас очевидно съществува чудесно разбирателство — каза той.

— Не е кой знае какво — отвърна със смях Роуина. — Майкъл продуцира страхотни албуми, затова просто се преструвам, че го харесвам, за да продължи да работи с мен.

— Ха-ха-ха! — угоднически се засмя репортерът. — Но мога ли да цитирам думите ви, че сте чудесен екип?

— Да — съгласи се Майкъл.

— Можете да цитирате и мен — добави Роуина, като заговорнически сниши глас, — аз казвам, че…

Журналистът бързо измъкна писалка и парче хартия.

— … „Атомик Мас“ наистина са велика група.

Кребс се закашля задавено.

— … наистина велика група — записа дословно репортерът.

— Извинете ни — намеси се Кребс и я поведе към дансинга.

Балната зала на хотела бе препълнена с хора от медиите, известни личности, музиканти, членове на ръководството и служители на „Музика Рекърдс“ и други звукозаписни компании. И Майкъл, и Роуина бяха разговаряли с часове с гостите и най-сетне искаха да си починат. Представянето беше огромен успех; усърдната продуцентска работа на Майкъл бе изкарала на преден план най-доброто в групата, които и без това се справяха отлично, и съдейки по тази вечер, „Хийт Стрийт“ можеше да се окаже най-продаваният албум в кариерата му. Изпълнена с гордост, Роуина наблюдаваше как важни личности идваха един след друг да изкажат възхищението си. Тя приемаше поздравленията и разсеяно хапваше от хайвера, като с едно око гледаше как той се усмихва и ръкува с някого в другия край на залата. Половината от присъстващите жени правеха същото.

— Ревнувам — подкачи го тя. Усещаше натиска на ръцете му, докато той я притискаше по-плътно до себе си. Обожаваше начина, по който черният официален костюм подчертава цвета на очите му. — Всички тези момичета те изпиват с поглед.

— Да не мислиш, че не забелязвам как мъжете направо те разсъбличат с очи? — той се усмихна. — Но аз знам кого желаеш. И аз искам само теб.

„Ами Деби?“, помисли си тя, но не го изрече гласно.

— Ела при мен довечера — каза той. — Парк Стрийт, номер 47. Ще продължим оттам, където спряхме.

— Ще проверя графика си — отвърна тя и се засмя.

„Господи, толкова много харесвам тази жена!“, помисли си ласкаво Кребс, докато се усмихваше на приятелката си.

Тъкмо се канеше да си тръгва — десет минути след Майкъл — когато груба ръка сграбчи рамото й.

— Роуина! — беше Джо.

Погледна към вокалиста, който бе прегракнал, потен и изтощен.

Той й протегна ръка и изрече на един дъх:

— Благодаря ти! За всичко.

— О, Джо! — тя стисна здраво ръката му, а очите й се изпълниха със сълзи.

Тази нощ Майкъл бе нежен и мил с нея.

— Обичам те — прошепна след това Роуина и незабавно съжали за думите си.

— Стига, Роуина, не разваляй всичко — каза той, докато нахлузваше джинсите си. — Ти не си ми гадже.

— Каква съм тогава? — попита тя смаяно.

— Ти си ми приятелка — небрежно обясни Майкъл. — Много добра приятелка, с която обичам да правя секс. Двамата с Деби имаме много стабилна връзка.

Каза го без никаква следа от ирония.

Топаз организира погребението. Добре че беше заета с нещо, за да не мисли непрекъснато за самотата и загубата си.

Нейтън бе починал на място, прегазен от пиян шофьор, докато пресичал улицата. Носел сладолед с кафе. Когато го бе видяла разтопен по ризата му, опръскана с кръв и изцапана с кал, Топаз изпита толкова силна мъка, че припадна.

Траурната церемония се състоя в любимата му синагога „Маунт Хеброн“. Тя седеше в дълга черна лимузина най-отпред на процесията и гледаше вцепенено към Пето авеню, към студените тротоари и бавно движещите се коли. През цялото време си мислеше за Нейтън. Синагогата и близките улички бяха претъпкани с негови приятели — тези, които познаваше, и още много, които никога не бе срещала; сестра му, братовчед му — всички плачеха за него и се молеха за душата му.

Топаз усещаше болката си като огромен камък, физически спиращ дъха й и сълзите, които биха я пречистили. Обичаше Нейтън и се чувстваше спокойна и сигурна до него; първоначалното й силно сексуално привличане с времето се бе превърнало в приятелство и съюзничество. Досега не бе осъзнавала колко зависима от него е станала. Нейтън имаше всички тези приятели — истински приятели, които плачеха за смъртта му. Топаз имаше много познати, колегите от офиса, които бяха изказали искрените си съболезнования. Но сред всички тях нямаше и един истински приятел. Нямаше си никого, на когото да се обади посред нощ, когато лежи будна и гледа в тавана.

Нейтън Роузън бе единственият човек, с когото истински се бе сближила след предателството на Роуина.

Сестра му Мириъм се изправи, за да почете с няколко думи живота му. Топаз се прекръсти и се помоли на Светата Дева да спаси душата му.

— Благодаря ви отново, госпожице Роси — Мириъм Роузън я целуна по бузата. — Ще си мисля за вас. Непременно ми се обадете, ако имате нужда от нещо.

— Разбира се, Мириъм — отвърна Топаз. — Довиждане. И благодаря.

Затвори вратата след нея и въздъхна дълбоко. Последният гостенин си тръгна; сега можеше да разчисти след бдението и просто да седне и да помисли. Може би и да поплаче малко.

Джо Голдстийн се покашля тактично.

Тя подскочи и се обърна рязко.

— Извинявай — каза той. Стоеше на прага на кухнята. — Не исках да те стресна.

— Няма нищо — отвърна тя.

— Аз… исках да остана, докато си тръгнат всички — продължи той. — Трябва да ти кажа нещо.

Тя уморено махна с ръка към масите и плотовете, покрити с чинии и чаши.

— Не може ли да почака до понеделник, Джо? Наистина съм заета.

— Не става дума за това, не е свързано с работата — пристъпи неловко от крак на крак. — Исках да ти се извиня. По принцип, не за това, че Нейтън… — той млъкна смутено.

— Разбирам.

— Онова, което казах за вас двамата, бе непростимо. И не е вярно. Просто ревнувах, навярно защото се почувствах унизен, когато ти получи „Икономик Монтли“. Знаеш, че Нейтън беше мой наставник; разбирах, че ти означаваш много повече за него, отколкото аз…

Топаз го погледна сериозно. Наистина му струваше много да изрече всичко това.

— Добре, приемам извинението ти — каза тя. — Много почтено постъпваш, като си признаваш.

Джо кимна леко, очевидно се колебаеше дали да каже още нещо, после реши да не продължава и тръгна към вратата.

— Непременно…

— … да се обадя, ако имам някакъв проблем. Добре, Джо — довърши тя думите му с лек сарказъм.

Той й се усмихна иронично.

— Знаеш ли, наистина осъзнавам колко си талантлива — каза той и излезе.

Телефонът звънна пронизително силно в мрака. Голдстийн погледна уморено към часовника на нощното си шкафче. Три и половина през нощта.

— Голдстийн — обади се той.

— Джо?

— Топаз, ти ли си? — попита той, напълно разбуден.

Тя плачеше толкова силно, че едва различаваше думите й, но несъмнено бе Топаз.

— Би ли дошъл, моля те! Не мога да остана сама…

— Тръгвам веднага, чуваш ли? Не прави нищо — незнайно защо каза Джо и посегна за панталона си.

Топаз му отвори със зачервени очи и измъчено лице.

— Съжалявам — каза тя. — Не знам какво ми става.

— Всичко е наред — успокои я Джо. — Наистина.

— Знам, че е нелепо — продължи Топаз, — но нямам на кого да се обадя — и отново се разплака.

Той затвори вратата и я заведе в кухнята, където сложи чайника.

— Сега излиза, че съм никой, така ли? Ама и ти никога не спираш — каза той, а тя направи слаб опит да се усмихне. — Мъката идва в лош час за хората, които наистина обичат — продължи Джо. — Имаш нужда да скърбиш за него и не само насаме. Знаеш ли какво е траурното бдение за евреите?

— Та аз съм родена в Ню Йорк — възмутено отвърна Топаз през сълзи.

— О, добре. Извинявай.

— Престани да се извиняваш.

— Добре.

Помълчаха около минута.

— Донесох малко пуканки със сирене — обади се Джо.

— Обичам пуканки със сирене.

— Искаш ли да поговориш за него?

— Да, искам — изхлипа тя.

Джо остана при нея до зори.

Двадесет и първа глава

Смъртта на Нейтън Роузън промени доста неща.

Като основно облагодетелствано лице от завещанието му, Топаз Роси за една нощ стана много богата жена, с повече от четири милиона долара в сметката си. Освен това собственик на къща, рядко срещано в Ню Йорк.

Сега имаше и свободно място в борда на директорите на „Америкън Магазинс“. Джо Голдстийн, уверен в тежестта на магистърската си степен по бизнес администрация — Топаз се бе отказала от своята заради голямата натовареност в работата — се амбицира да го заеме. Скърбеше за приятеля си и горчиво съжаляваше за държанието си към него във връзка с Роси. Но знаеше, че Роузън е мъртъв и независимо колко голяма е мъката му, не би го върнала обратно. Животът и бизнесът продължаваха.

Джо възнамеряваше да стане член на борда, преди да навърши четиридесет, и президент на компанията — преди петдесет. Гауърс нямаше вечно да е в играта. Надяваше се, че Топаз Роси ще се задоволи с постигнатото и ще се съсредоточи върху трите си списания, защото, ако се опиташе да си съперничи с него и този път, щеше да я унищожи, а напоследък се чувстваше приятно с нея.

Топаз порасна. Отдръпна се леко от работата, за да има време за приятелите си. Ужаси се, когато осъзна колко малко знае за хората, с които работи от години. Излизаше на вечеря с Елиз и съпруга й и понякога гледаше бебето на секретарката си. Джош Стайн, който се бе преместил от „Уестсайд“ и сега бе художествен директор на „Ю Ес Уомън“, я запозна с приятеля си. Тя се държеше сковано в компания, но хората проявяваха разбиране. Започна да се чувства по-малко сама.

Намери си счетоводител, адвокат и брокер, който продаде къщата за огромна сума. Не искаше да се разстройва непрекъснато, спомняйки си как Нейтън бе обещал да се върне след минутка. Брокерът веднага вложи парите в нов апартамент — модерно жилище с три спални на Пето авеню, много просторно и светло.

Тя похарчи близо половин милион долара за вътрешния дизайн. Така имаше с какво да се занимава, а и бе съвсем в реда на нещата. Все пак щеше да стане най-младият досега директор в борда на голяма издателска компания. Надяваше се, че Джо няма да се състезава с нея този път; веднъж вече го бе победила и щеше пак да го направи, ако трябва, но напоследък наистина й харесваше компанията на този мъж.

„Хийт Стрийт“ се продаде в милион копия за шест месеца.

Майкъл Кребс натрупа цяло състояние от сделката.

Джошуа Оберман наследи Джон Уотсън като председател на „Музика Рекърдс“.

Роуина превърна „Лутър“ в напълно действаща компания. Намери сграда с поносим наем от другата страна на парка и я нарече „Музика Тауърс“ — е, не беше чак „Блек Рок“, но вършеше работа. Купи си пет чифта джинси и двайсетина тениски и престана да се притеснява за външния си вид. Всяка сутрин в осем вече се намираше в офиса, съгласуваше с Оберман договорите за дистрибуция, надзираваше компютърната мрежа и декораторите и държеше под око огромните телевизионни екрани, монтирани по стените, от които двайсет и четири часа се разнасяше музиката на MTV и VH1. Крачеше сред облаци прах и стърготини и си късаше нервите. Започна да наема служители и това се оказа забавната част от работата й; появяваха се толкова много талантливи хора, че направо не беше за вярване.

Подбираше момичета и момчета, които приличаха на нея — умни, напористи и страстни музикални фенове. Пък и никой от по-възрастните не искаше да работи в едва прохождаща компания. Опита се да привлече няколко известни имена и не успя. Това обаче не притесни особено началниците й; младите и бедни служители бяха много по-мотивирани и им излизаха по-евтино.

В Ню Йорк имаше много личности, които да й служат за пример: Андре Наръл, който ръководеше „Ъптаун“; Ричард Грифитс от „Епик“ — друг неин сънародник, в чийто списък влизаха имена, на които можеше само да завижда: „Спин Доктърс“, Брад, „Скрийминг Трийс“, „Рейдж Агейнст дъ Машийн“, „Ивс Плъм“ и още, и още; Моника Линч от „Томи Бой“ и безброй други.

„Обсешън“ постигнаха някакъв успех; втората група, с която Роуина подписа договор, траш бандата „Стиймър“, се справяха по-добре.

Офисите започнаха да се пълнят с хора и в „Лутър“ вече се смесваха стърженето от трионите, бръмченето на компютрите и звуците от стереото, на което гърмеше „Айс Кюб“ или „Шугър“. Роуина напълни цял един етаж с телефони и факс машини и отделът за промоциите незабавно започна работа; в рамките на седмица Роксана започна да звучи по градските радиостанции, а „Атомик Мас“ — в специализираните за метъл музика.

Никога досега Роуина не се беше чувствала толкова жива.

Вземайки си поука, се бе погрижила да има на разположение и добри счетоводители и администратори. До края на годината „Лутър“ стана разрастващ се концерн и Джош Оберман най-сетне смяташе, че ако изкарат на пазара повече продукция, могат да се заемат със собствена дистрибуция.

Роуина все още се чувстваше обсебена от Майкъл, но бавно и мъчително, поради липсата на нещо, което да я подхранва, надеждата й започваше да чезне. И въпреки това не можеше да се откаже от него, а и Майкъл нямаше никакво намерение да я остави да си тръгне. Харесваше я. Желаеше я. И макар че никога не би си го признал, Роуина означаваше за него много повече от приятелка или поредната любовница.

Майкъл се нуждаеше от възхищението й, харесваше му интелигентността й и част от него — онази, в която таеше спомена за пренебрежението на родителите си, за изневярата на първата му любов и мисълта, че жена му се интересува повече от децата им — се наслаждаваше на факта, че е обект на такава сляпа, безразсъдна и неудържима любов.

По природа не беше жесток човек. Казваше на Роуина и искрено вярваше в думите си, че иска тя да си има други любовници. Да бъде щастлива. Да си намери мъж, който е свободен. Но я познаваше безкрайно добре и знаеше, че няма никаква реална конкуренция сред мъжете, с които тя понякога се насилваше да излиза. Роуина мразеше да го прави и се стараеше само за да докаже сама на себе си, че не е напълно безнадежден случай.

Срещаше се с много мъже, но досега оставаше сляпа за всички. Кребс изпълваше сънищата й, мечтите й, живота й.

Това беше истинска любов.

Беше ужасно.

— Имам новини за теб — усмихна се на Топаз асистентката й Мери Кеш, докато й подаваше кафето. — Но са само клюки.

— Обикновено това е най-надеждният източник — каза Топаз.

Наистина го вярваше. Мери бе не само блестящ офис мениджър, но и винаги отлично осведомена какво се приказва в секретарската мафия.

— Говори се, че момчетата от горните етажи търсят да купят спортно издание.

— Наистина ли? — попита шефката й. Звучеше логично.

— Да, и когато намерят, ще подберат екип, който да организира закупуването, и ще следят отблизо работата на екипа…

— И най-добрия ще направят член на борда на директорите?

— Точно така.

Топаз усети как по вените й се разлива чист адреналин. Не се бе вълнувала толкова, откакто бе починал Нейтън.

— Освен това чух — добави Мери, която се радваше, че шефката й отново се интересува от нещо, — че същият човек, който ми каза на мен, тайничко е говорил с Линда тази сутрин.

Линда беше секретарката на Голдстийн.

— Аха — замислено промърмори Топаз.

— Вие двамата нямаше ли да ходите на мач на „Метс“ довечера? — многозначително попита Мери. — Това няма ли да се отрази на отношенията ви?

— Да, ще ходим и може би ще се отрази — отвърна Топаз. — Но знаеш ли какво? Ако стане така — толкова по-зле!

Двете се засмяха.

— Сигурна ли си? — настоятелно попита Джо.

— Мери Кеш. Кълна се — отговори Линда.

— Добре, благодаря.

Затвори телефона и се загледа през прозореца. От четиридесет и третия етаж се откриваше великолепна гледка — виждаха се покривите на небостъргачите, река Хъдсън и дългите и прави улици с проблясващи дребни коли по тях. Това бе голямата награда: Ню Йорк. Нищо по-малко, що се отнася до него. Ню Йорк бе градът на медиите и тук истинските господари бяха само два типа хора: големите шефове на масмедиите и хората от „Уолстрийт“. Ако можеше да избира, той лично би предпочел телевизията.

Но дори и толкова амбициозен човек като Джо не можеше да се оплаче от скоростта на издигането си.

Член на борда на директорите на „Америкън Магазинс“ преди да е навършил трийсет и пет!

Беше разкошен есенен ден в Манхатън, слънцето леко затопляше прохладния въздух и навън бе сухо и свежо.

Искрено се надяваше Топаз да не го приеме лично, но той нямаше да се откаже от този шанс. Заради никого.

— Срещаш ли се често с Дейвид? — попита Роуина приятелката си, придържайки с рамо телефонната слушалка, докато разглеждаше отчетите за продажбите на „Битър Спайс“.

— Не много — отвърна Барбара. С Дейвид Хамънд, шеф на отдел „Изпълнители и репертоар“ във „Фънхаус Рекърдс“, Великобритания, излизаха от години. — Той се хвана с някакво момиче от Централна Европа и продължи да се среща и с мен.

Роуина се намръщи.

— Сигурно много те е заболяло.

— Да, тежко го преживях. И нали знаеш, че веднъж, преди две години, спах с един мъж, след като с Дейвид тъкмо се бяхме разделили?

— Но тогава не бяхте заедно.

— Така е. Но той всеки път ми го напомня. Сякаш е равностойно на това, че той води онази Елвира на всяко медийно събитие…

— При това продължава да спи и с теб?

— Да — Барбара въздъхна. — Смешно е. Но съм сексуално пристрастена и го обичам, колкото и голям негодник да е. Какво ли не правят жените, колко ниско могат да паднат, когато са влюбени.

— Знам — съгласи се Роуина, която си мислеше за Майкъл. — С разума си може да си наясно, че мъжът не струва. Много им е лесно да пишат в списанията как, ако разбереш какъв тъпак е, вече ще си излекувана. Пълни глупости.

— Сърцето те командва.

— Винаги.

— Присъщо е за жените — отбеляза Роуина.

— Как е работата? Като не говорим за нас.

— Ако не броим вас — доста добре; а включително с вас — великолепно. Сега развивам компанията, създавам връзки — нищо сензационно. Оберман се опитва да сключи сделка за саундтрак — договор за изключителни права между музикалната компания и филмово студио.

— Ти ще правиш саундтрака за всички филми на това студио?

— Точно така. А те ще притежават част от компанията ми.

— Звучи интересно. И ще ти помогне да се изкачиш по корпоративната стълбица.

— Схващаш бързо, скъпа.

— Чудесна смяна — зарадва се Топаз. — С този играч навярно ще имаме шанс.

— Не бих се обзаложил — каза Джо и захапа една трета от хотдога си. Преглътна и добави: — Хвърлянето му горе-долу го бива. Удрянето изобщо го няма. Ние и „Падрес“ имаме най-ниските резултати в удрянето в цялата лига, забрави ли?

— Благодаря за обобщението — каза Топаз и го изгледа гневно. Мразеше хората, които не вярват в победата. — Аз обичам спорта — добави тя.

Джо гледаше втренчено право към терена.

— Обичам и списанията — обади се Топаз.

Той се обърна към нея, откъсвайки поглед от играта.

— Слушай, Роси — каза той, — ако това е опит от твоя страна да бъдеш тактична, няма полза. Предполагам, че си чула за спортното списание.

— Точно така.

— И… ще искаш ли да те включат в екипа, който ще подготвя купуването му?

— Всъщност искаш да попиташ дали ще се кандидатирам за борда?

— Точно това имам предвид — потвърди Голдстийн.

— А ти?

Двамата дълго се гледаха един друг със съжаление.

— Нека битката да бъде честна.

— Добре.

— Без лоши чувства — настоя Топаз. — И от двете страни.

— Съгласен съм.

— Нека си създадем правило никога да не говорим за бизнеса след работно време.

— Хайде да гледаме проклетия мач, Топаз.

На терена излезе Гари Шефийлд, а топката щеше да му подаде Пат Рап.

— О, не! — изохка Джо.

— Това изобщо няма да влезе в зоната! О, не! — извика Топаз и скочи от мястото си. — Не!

Шефийлд замахна и удари ниска и бърза топка от външната страна, като я запрати високо над трибуните от лявата страна.

— Свършено е! — изстена Голдстийн с болка в гласа.

— О, господи! Не мога да го понеса — Топаз закри очите си с ръце, за да не стане свидетел на тъжната сцена при поредната атака на противниковия отбор.

— Искам да знаеш, че няма да пестя сили или да те жаля по никакъв начин — каза Джо.

— Нито дума за бизнес.

— Добре.

Топаз го закара с колата си до ресторант „Рене Пуйол“ на Западна петдесет и първа улица, за да вечерят заедно.

— Шоколадовата им торта направо се топи в устата ти и е истински райски дар — каза тя.

— Френска кухня. Нещо по-различно — отбеляза Джо.

— Какво ядеш обикновено?

— Италианска храна.

Тя му се усмихна.

По време на вечерята говориха дълго — за политика, религия, музика. Топаз разбра, че Голдстийн е бил доста самотен след преместването си на Източния бряг; не се бе чувствал толкова зле като нея, но все още му липсваха старите приятели.

— Трябва да се връщам — каза накрая Джо, поглеждайки часовника си. — Чака ме една жена.

— О, извинявай — обади се Топаз. — Не знаех, че имаш приятелка.

Джо се засмя.

— Не ми е приятелка, просто едно момиче. Казах на портиера да я пусне да влезе към десет часа, така че по-добре да не се бавя дълго.

— Просто едно момиче? — повтори тя.

— Да. Джоана или Джоуни, нещо такова. Срещнах я в един бар и се уговорихме да се видим тази вечер.

— Само за да правите секс?

— Точно така — спокойно отвърна той.

— Тази жена знае ли, че я наричаш „просто едно момиче“ и дори не знаеш името й?

— Не ми чети морал, Топаз — отговори Джо вече не толкова спокойно. — Тя ще получи точно това, което иска. Момичета, които обикалят такива заведения, не си търсят „сериозна и значима връзка“.

Той наблегна на последната фраза.

Топаз усети, че се ядосва.

— И ти си бил в същото заведение, Джо. Това какво означава? Че си жиголо ли?

Голдстийн се изчерви.

— За мъжете е по-различно и ти го знаеш.

— Много си прав, че за мъжете е различно. Тях не ги заклеймяват, че са курви само защото имат сексуални желания.

Джо се дръпна като от удар.

— Не обичам да слушам мръсни думи от устата на дама.

Топаз замълча, после бръкна в портмонето си и хвърли две стотачки на масата.

— Върви по дяволите, Джо Голдстийн. И двойният ти стандарт също — спокойно изрече тя и си тръгна.

Шефовете на компанията обявиха екипа, който щеше да подготви закупуването на „Атлетик Уърлд“. Имаше само двама кандидати с необходимото старшинство в управлението: Джо Голдстийн и Топаз Роси. Служителите в сградата надраскаха по стените коментари като: „Втори рунд“ и „Реваншът“.

Топаз изпрати на Джо копие от книгата на Сюзън Фалуди „Отпор: необявената война срещу американските жени“.

В отговор той й прати „Правилният ред на нещата“ от Ръш Лимбау.

Сделката за „Атлетик Уърлд“ се оказа доста сложна. Списанието беше семейна собственост, едно от малкото големи спортни издания извън издателския конгломерат — „засега“, както отбеляза Матю Гауърс. Имаше проблем — „Атлетик Уърлд“ представляваше част от малка групичка спортни компании. Собственикът, мъж на средна възраст, притежаваше още и спортна зала и компания за производство на връзки за маратонки по специална поръчка на клиента, както и средно по размери предприятие за продажба на стоки, свързани със списанието.

Джо предложи бордът да си потърси по-лесна мишена.

Те единодушно отхвърлиха предложението му. „Америкън Магазинс“ бе уморена от рисковани нови начинания. Компанията търсеше вече създадена клиентела, готова марка.

Топаз заложи на силните си страни и поиска да й възложат проучването на списанието, на тиража и рекламната му стратегия и как те биха могли да се подобрят. Джо се хвана на работа с подобаващо усърдие, за да намери инвестиционна банка и купувачи за останалите части от групата.

И двамата бяха в стихията си. Председателят и директорите от борда ги следяха отблизо и бяха изключително впечатлени.

— Нека си изясня нещо — каза Кърк и налапа голяма поничка. Кърк бе най-добрият приятел на Джо; двамата тичаха заедно сутрин преди работа. — Тя е умна, забавна, има страхотно тяло…

— Бомба. Истинска бомба.

— И харесва бейзбола!

— Да.

— И ти я остави да си тръгне? Човече, наистина си се побъркал — отбеляза Кърк.

— Ами да — обади се Джо, докато налагаше боксовата круша. — Там е проблемът. Прекалено мъжки се държи.

— Мъжкараните обикновено са страхотни в леглото — коментира приятелят му.

— Не съм спал с нея, ясно. Говоря ти, че загубих приятел.

— Но вие двамата бяхте неразделни през последните шест месеца! И през цялото това време не успя да я вкараш в леглото си? — подразни го Кърк.

— Господи, Кърк! Казах ти, че нещата не стоят така. Просто си говорехме — за политика, за изкуство, нали разбираш.

— Аха!

— О, моля те! — сряза го Джо, изгубил търпение. — Проклетата жена се състезава с мен за членство в борда на директорите. В борда. Отказва да отстъпи и милиметър. Честно казано, писна ми от нея. Прекалено млада е, няма никакъв опит и направо ще я размажа. Да върви по дяволите! Без мен.

Бясно заудря с юмруци крушата.

Кърк се засмя.

— Джо, приятелю — обади се той, — здравата си загазил.

Беше седем вечерта и офисите на „Гърлфренд“ се опразваха. Топаз довърши разговора си със заместник-главния редактор Сю Чиноу и отиде да си направи нова кана кафе.

Предстоеше й дълга нощ.

— Поръчах храна — каза Джо, когато тя се появи в кабинета му пет минути по-късно. — Обичаш ли китайска кухня?

— Да — студено отвърна Топаз, дръпна един стол и рязко отвори папката, която носеше. — Кафе?

— Да, благодаря. Черно — също така рязко й отговори и Джо.

Във враждебно мълчание и двамата се заеха да разглеждат графиките за движението на капиталите.

Час по-късно вече бяха потънали в онова, което политиците наричат „свободна и откровена дискусия“.

— Но жените, които тренират, са напълно различни от онези, които са любители на спорта! — викаше Топаз. — Също както при мъжете, тъпак такъв! Тренировките в зала не са спорт! Това са физически упражнения!

— Не. Грешиш — през стиснати зъби процеди Джо. — Те харесват Фло Джойнър, защото се гримира, а не заради бързината й.

— Не. Мъжете я харесват, защото се гримира.

— Махни жените от читателския профил! — крещеше Джо.

— Няма. Това променя финансите…

— Не ми говори за финанси, Роси! Какво мислиш, че съм правил през изминалия месец?…

— Стоял си пред огледалото и си мастурбирал вероятно — грубо го сряза тя.

Джо пребледня от гняв.

— Какво каза?

— Чу ме.

— Ако беше мъж, щях да те натупам.

— О! Какъв голям мъж си само — присмя му се Топаз. Защо беше толкова красив и такъв негодник? — Спомни си, че аз ти разказах играта в битката за „Икономик Монтли“. Помисли си за това, Джо. Смятай го за генерална репетиция.

Голдстийн стана от мястото си и се приближи до нея.

— Просто не искаш да го разбереш, нали, сладурче? Този пост вече е мой. Ти и един хляб не можеш да купиш и те го знаят. Ще докладваш на мен и това наистина ще ми хареса.

Топаз стоеше само на сантиметри от него.

— Кого наричаш „сладурче“? — просъска тя.

— Ти как мислиш, скъпа? И какво ще направиш? Ще ме съдиш за сексуален тормоз ли?

Тя го погледна — тъмнокос, красив, предизвикващ я неустоимо. Беше с джинси и скъпа тъмносиня риза.

— О, това не е сексуален тормоз, красавецо — каза Топаз. — Но това вече е.

И тя сграбчи яката на ризата му и я съдра отпред, при което малките копчета се разпиляха с трополене по масата за съвещания.

Гръдният му кош бе широк, със здрави мускули и покрит с малки твърди къдрави косъмчета. Топаз се опита да запази самообладание. Невероятно силно, всепоглъщащо желание се разля по тялото й.

— Какво, по дяволите… — тихо се обади Джо.

Не биваше да повдига темата за сексуалното напрежение. Докосването на ръката й по врата му — дори това кратко и гневно докосване — го бе разтърсило. Чудеше се дали ще се осмели да я целуне. По дяволите, толкова възбуден беше. Не смееше да погледне надолу, за да не привлече вниманието й към този факт.

— Извинявай… увлякох се… — промърмори Топаз. — Може би ще намеря карфица, за да я закрепим засега… ще ти купя нова, разбира се…

Опита се да загърне тялото му, ръцете й докоснаха гърдите му, ребрата му.

— Престани да ме докосваш! — изръмжа Джо.

— Добре — отвърна му рязко тя. — Аз…

Пое си дълбоко дъх. Голдстийн я сграбчи за раменете и я събори по гръб на твърдата маса.

— Какво правиш? — прошепна тя.

— Опитай се да познаеш — отговори той, обхвана с длани лицето й и я целуна жадно, засмука горната й устна, пъхна език в устата й.

„Не бива да правя това“, помисли си Топаз.

Топлина заля долната част на тялото й.

Тя отвърна на целувката му страстно.

— Не! Хайде, продължавай — подкани я Мариса, абсолютно запленена.

— Ами — продължи Лиза — портиерът чул викове в един през нощта, женски викове, горе в заседателната зала, затова изтичал натам и Джо се обадил, че всичко е наред, но той настоял да влезе и да провери, а Топаз Роси седяла там със зачервено лице и копчетата й били закопчани накриво, и дишала задъхано…

— Не! — прекъсна я пак Мариса, като се опитваше да потисне завистта си. Джо Голдстийн беше най-красивият мъж в цялата компания.

— … а Джо прибирал ризата си в панталоните — тържествуващо завърши Лиза.

— Каква мръсница! — възмути се престорено Мариса. — Позволила му е да направи… това с нея в заседателната зала! Първо Нейтън, сега и това. Е, сега вече той няма да иска да има нищо общо с нея, разбира се.

Лиза не беше убедена в това, но запази мнението за себе си. Мариса Матюс беше влиятелна водеща на рубрика.

— Топаз Роси просто използва по-възрастни, богати мъже. Ще го съобщя на всички.

— Всички знаят — каза Лиза, — а и той не е чак толкова по-възрастен.

Джо се обади на Топаз.

— Искаш ли да идем на мач в събота?

— Разбира се — зарадва се тя.

Фернандес направи няколко великолепни високи хвърляния и извади от игра шестима от противниковия отбор.

Двадесет и втора глава

Полетът от летище „Кенеди“ до Лос Анджелис траеше пет часа и Роуина прекара по-голямата част от времето в работа. По принцип обичаше да лети. Харесваше й да се откъсне за няколко часа от телефоните, за да почете книга или да си помечтае. Обичаше усещането за лекота в стомаха си, когато самолетът излиташе или кацаше, и дори и сега леко се вълнуваше от полета от един град до друг. Но този път имаше разлика.

Отбеляза с молив няколко думи до точката за приходите от авторските права и за хиляден път й се прииска да е по-добра в сметките. Тази сделка имаше голямо значение за нея. Всеки процент във всяка клауза трябваше да е абсолютно точен.

— Шампанско, госпожице Гордън? — обърна се към нея стюардесата с любезен тон.

Досега елегантната бизнес дама бе отказала шоколадовите бонбони, ядките, коктейлите и основното блюдо от филе от морски език, омари или печен фазан, което предизвикваше завист у всяка друга първокласна авиокомпания в Америка. Момичето направо й се молеше.

Роуина се смили.

— Чудесно. Благодаря.

Стюардесата леко наклони кристалната й чаша и я напълни с бледозлатната течност, която тихичко шумолеше и се пенеше. Роуина й благодари с усмивка.

— Натоварено служебно пътуване? — тя погледна към купчината папки на празната съседна седалка.

— Да, малко — отвърна Роуина.

„Интересно, че е англичанка, помисли си стюардесата и отмина нататък. Британците обикновено не се обличат така добре“.

Роуина се облегна назад и отпи от шампанското си, доволна от почивката. Беше облякла тънък костюм с панталон от „Лиз Клеърборн“, свободен и лек, в нежно бежово. Бе го комбинирала с тъмнокафяви обувки от „Пие а Тер“ и снежнобяла блуза. Имаше лек грим: бледобежови сенки за очи, матово бронзово червило, почти незабележим руж на бузите. Дългата й руса коса бе прибрана на тила с шнола от черупка на костенурка. Изглеждаше напълно в стила на деловия свят през деветдесетте години: красива, спокойна, абсолютно делова.

Позволи си да се освежи с напитката и прехвърли наум програмата за пътуването си. Щеше да отседне в къща на „Холивуд хилс“, наета постоянно за посещенията на членовете на ръководството на „Музика Рекърдс“. Вече бе уредено да обядва с Джон Меткалф на следващия ден, а тогава, иронично си помисли тя, щеше да пие само минерална вода. Точно по време на този обяд не можеше да си позволи да свали гарда. Следваше „Колизеумът“, където „Атомик Мас“ щяха да изнесат първия си концерт на стадион. Чувстваше се едновременно горда и притеснена; независимо колко копия от „Хийт Стрийт“ бяха продадени, това бе първата дата от турнето, а те никога досега не бяха пълнили толкова голяма сцена.

Дори и „Атомик Мас“ можеха да се натъкнат на проблеми.

Справката за продажбата на билетите, която бе прегледала преди два дни, показваше седемдесет и пет процента разпродадени входни карти, а журналистите от световните медии чакаха с подострени моливи и безпощадни камери, готови да ги заклеймят като силно преувеличена сензация.

Тя потрепери. В музикалния бизнес „вчерашна сензация“ бе опасна обида — често се превръщаше в реално изпълнимо предсказание и никой, абсолютно никой не бе имунизиран срещу нападките в пресата — само какво направиха с последния албум на Майкъл Джексън!

„Всеки е критик, ядосано си каза тя, а онази кучка — Топаз Роси, е кралицата майка“. Още откакто „Атомик Мас“ бяха представили албума си в Лондон Топаз се бе постарала да навреди на групата, на Роуина и на „Лутър“.

„Няма да спре, докато не ме съсипе, размишляваше Роуина. Отровна змия. Иска да си отмъсти“.

Знаеше, че Роси е инструктирала поне трима човека в MTV и един в „Ролинг Стоун“ да критикуват жестоко концерта, вероятно имаше и други. И всички, които работеха за „Америкън Магазинс“, вече имаха мнение за шоуто, без изобщо да са го гледали, или поне така трябваше, ако държаха на работата си.

„Няма да се тревожа за това, каза си Роуина. Момчетата ще се справят. Те са най-добрата група на света. Сега трябва да мисля за важна сделка“.

Зачуди се дали Майкъл ще намери време да й се обади.

Все още се мъчеше с клаузите по задълженията за разпространението, когато самолетът се сниши за кацане. Океанът блестеше под лунната светлина и Лос Анджелис се простираше в мрака като искрящо бижу. За щастие, поне този път обслужването във ВИП секцията бе бързо и спокойно и куфарите й от „Гучи“ се появиха сред първите на лентата.

Тя се отпусна малко в лимузината. Сега знаеше съвсем ясно какво иска от Меткалф.

„И ще го получа, помисли си Роуина. Казват, че е костелив орех. Но аз съм още по-упорита. И много по-силно искам тази сделка“.

Колата зави наляво покрай хотел „Хайът“ на Сънсет булевард и се заизкачва по стръмните хълмове. Скоро след това спря пред къщата и Роуина остави шофьора да отключи портите и да занесе багажа й на верандата. Даде му бакшиш от двайсет долара. И защо не? Беше богата.

Светна лампите и се огледа, любопитна да види какво осигурява компанията за важните хора от ръководството. „Само че ти още не си от важните клечки, напомни си тя. Може би утре вече ще станеш“.

На кухненската маса пред огромна ваза с орхидеи имаше подробна бележка за нея от прислужницата. Кърпи, козметика, тоалетни принадлежности и пижами били приготвени за нейно удобство. В хладилника имало храна и напитки, а на печката — кафе с аромат на канела. Кабинетът до спалнята бил оборудван с компютър и факс машина, както и с различни уреди за фитнес, ако реши да поспортува. Във всекидневната можела да намери различни книги и видеокасети. Шофьорът и самата прислужница били на нейно разположение двайсет и четири часа в денонощието.

Изказваше надежда, че всичко ще е по вкуса на госпожица Гордън и че госпожица Гордън ще си прекара приятно.

„Кафе с аромат на канела?“, учуди се Роуина.

Телефонът звънна.

— Роуина Гордън.

— Госпожица Гордън? — попита отсреща приятен мъжки глас.

— Да, точно така казах — отвърна Роуина, леко подразнена.

— Обажда се Джон Меткалф.

— О! — промърмори тя и добави смутено: — Здравейте.

— Приятен ли беше полетът? — попита Меткалф, явно развеселен от смущението й.

— Да, благодаря — отвърна тя. — Много любезно, че се обаждате.

Не го попита откъде има номера. „Ще го оставя сам да се мъчи“, реши тя.

— Взех номера ви от „Музика“ в Ню Йорк — обясни той. — Реших да проверя дали се чувствате добре сама в Лос Анджелис.

— Много мило от ваша страна — каза тя. — Но аз съм голямо момиче и винаги ходя с пистолет.

„Защо съм толкова рязка с него? Предполага се, че трябва да го предразположа“.

Меткалф се засмя.

— Ясно, вземам си бележка. Какво ще кажете утре да отидем в „Айви“?

— Чудесно. Говори се, че имат невероятни раци с меки черупки.

— Роуина, да не искаш да кажеш, че никога не си ги опитвала? Човек не е живял истински, докато не опита тези вкуснотии — заяви той.

Е, много бързо се отказахме от обръщението „госпожице Гордън“, помисли си Роуина. Но всъщност нямаше нищо против. Той звучеше толкова топло и дружелюбно по телефона, съвсем не сладникаво и неискрено, както бе обичайно за Лос Анджелис и както бе очаквала тя.

— С нетърпение ще чакам да ги опитам, както и да се срещна с вас — любезно отвърна тя.

— Същото важи и за мен — легендарната Роуина Гордън! — каза той.

Легендарната Роуина Гордън ли? Вярно, беше само закачка, но й харесваше как звучи. Много й харесваше.

— Ще се видим утре, господин Меткалф.

— Моля те, наричай ме Джон. Надявам се, че изглеждаш също толкова добре, колкото звучиш по телефона — отбеляза той и затвори.

„Нахален тип“, помисли си Роуина. Но се усмихваше.

Включи котлона, за да претопли кафето. Щом си в Лос Анджелис, все пак… Хладилникът бе щедро зареден с шунка, пилешко, сладолед, пушена сьомга, маслини — храна, достатъчна за цяла армия изгладнели чревоугодници. В отделението за напитки имаше кана с коктейл „Маргарита“, изстудена двулитрова бутилка шампанско и бутилка джин „Гордънс“ до три кутии тоник. „Много мило!“.

Приготви си джин с тоник, разбърка големите кубчета лед в студената чаша и тръгна да разгледа апартамента. Всичко бе по последна мода и върхът на лукса. Всекидневната имаше изглед към склона на хълма и трите й стени бяха от стъкло, така че човек да може да се наслади на Холивуд и бляскавия град, разположен в подножието му, тих от тази височина и бавно движещ се в реки от светлина. В рязък контраст с бетонната гора в Ню Йорк, тук на хоризонта се очертаваха само две групички небостъргачи.

Роуина погледна отвъд Лос Анджелис към „Сенчъри Сити“. Джон Меткалф вероятно още се намираше в офиса си, зает със сключване на сделки, отхвърляне на сценарии, одобряване на филми. Той властваше над съдбите на стотици режисьори, актьори, продуценти, агенти. И точно в този миг — и над ръководителя на една звукозаписна компания.

Майкъл се обади на другата сутрин.

— Мислех си за теб снощи — каза той. — Правех секс с друга и си представях как ми правиш френска любов.

Роуина не можа да се сдържи. Усети как зърната й настръхват в отговор на неговите думи.

— Проникнах в нея — продължи той, — правех секс с нея и си мислех как ти ме поемаш в уста. Иска ти се да го направиш сега, нали?

— Да — прошепна тя, вече овлажнена.

— Докосваш ли се?

— Да — така беше.

— Усещам го в гласа ти — доволно отбеляза Майкъл. — Не ти е позволено да свършваш, докато не ти кажа. Ако беше тук, при мен, щях да свърша в устата ти и нямаше да ти позволя да се докосваш.

Роуина простена.

— Ако си играеш с пениса ми, искам да го правиш както трябва — не спираше Майкъл. — Ще трябва да погалиш с език тестисите ми и да обходиш с устни върха на пениса ми, а после да го поемеш много бавно и да ме накараш да свърша. Няма да има време да се галиш сама. Това не е мой проблем.

Тя потръпна, силно възбудена.

— Ще те накарам да ме молиш — каза той. — Ще извадя пениса си и ще го потъркам в лицето ти и по устните ти, докато не ме помолиш да го пъхна обратно в устата ти.

— Моля те! — изхлипа Роуина. — Моля те!

— Сдържай се малко — подразни я той. — Още не трябва да свършваш. После ще го пъхна пак в устата ти, дълбоко в гърлото ти. Ще сграбча главата ти с две ръце и ще те притисна към себе си. Ще потъвам в устата ти… може би ще спра по някое време и ще те накарам да ми кажеш колко ти харесва, какъв е вкусът му…

Дишането й бе напрегнато и накъсано.

— Ще го поемаш с уста винаги, когато поискам — рязко нареди той.

— Да — успя да изрече тя.

— Мога да те имам, когато ми се ще.

— Да.

— Сега искам да свършиш заради мен — заповяда й Майкъл.

Тя остана без дъх и стигна до оргазъм, тялото й се изви, разтворените й пръсти бяха влажни.

Майкъл се обади развеселен:

— Добро момиче, сега трябва да тръгвам.

— До скоро — прошепна тя.

Остави телефонната слушалка и се запита дали някога се е чувствала по-жалка и евтина. Но въпреки това копнееше за него. Господи, колко го желаеше!

„Аз съм пристрастена, помисли си Роуина. Пристрастена съм към Майкъл Кребс“.

Излезе на двора пред къщата, мокра и с копринено мека коса след душа, загърната в огромен мек бял халат и с голяма чаша прекрасно на вкус горещо кафе с аромат на канела. Навън я посрещна топлото ухание на стотици различни цветя. Настани се удобно в зелен плетен стол, наслаждавайки се на свежия и влажен утринен въздух, а наоколо й пееха птички.

— По дяволите — отбеляза тя, обръщайки се към един скорец, — лесно мога да свикна с всичко това.

Работа, работа, работа, крещяха мислите й, настроени на нюйоркска вълна. Какво си мислиш, че правиш? Предполага се, че уреждаш сделка за саундтрак с третото по големина филмово студио в света! Цели звукозаписни компании са били изграждани и върху по-малко. Тази сделка може да изкачи „Музика“ една, че дори и две позиции нагоре в световната класация, а що се отнася до твоето положение… в крайна сметка, искаш ли някога да станеш президент или не? Да не мислиш, че Ахмет Ертегън би си седял така да пие кафе? Размърдай се, момиче!

Роуина въздъхна.

Веднага! — нареди вътрешният й глас.

Тя неохотно изпи кафето на големи глътки и се върна вътре да преглежда диаграмите за продажбите в съотношение с класациите на бокс офисите.

По обяд вече се чувстваше крайно изнервена. Четири пъти се преоблече и накрая се спря на мокасини, черни джинси „Келвин Клайн“, тениска и безбожно скъпи слънчеви очила. Искаше да изглежда като жител на Калифорния и да създава впечатлението, че е прекалено важен човек, за да се притеснява за облеклото си.

„По дяволите! Наистина съм важна, каза си тя. Аз съм Роуина Гордън, изпълнителен директор на «Лутър Рекърдс» и най-нашумелият в момента ръководител в музикалния бизнес в Ню Йорк!“.

Той беше просто директор на студио. Толкова. Нали така?

Лимузината се движеше плавно из Лос Анджелис. Роуина гледаше през прозорците, които бяха огледални от външната страна, и отбелязваше наум забележителностите, покрай които минаваха по Сънсет булевард… „Рейнбоу“, „Рокси“, „Гефен Рекърдс“… това бе град, предназначен само за шофиращи хора. Спряха пред „Айви“ и тя слезе от колата самоуверено и спокойно, като се опитваше и вътрешно да се чувства така.

„Спокойно! Лесна работа е. Сделката е в кърпа вързана“.

— Аз съм Роуина Гордън и имам среща с Джон Меткалф — представи се тя на метр д’отела.

— Разбира се, госпожо. Насам, моля — бодро отвърна той и я поведе през пълния ресторант към най-добрата и най-уединена маса.

„Петнайсет на нула за Меткалф“, помисли си Роуина, използвайки метафората си за войната с Топаз Роси. Когато приближи, го видя да разглежда менюто с вината, безукорно облечен в тъмен костюм на „Хюго Бос“ с дискретни златни копчета за ръкавели. Тя подръпна тениската си и се почувства като глупачка. „Трийсет на нула“.

— Господин Меткалф — поздрави тя и протегна ръка. — Аз съм Роуина Гордън.

Беше шокирана и се опитваше да не се издаде. Беше толкова свикнала да е най-младият ръководител при всяка сделка. Но той едва ли бе много по-възрастен от нея; имаше гладка кожа, едро, стегнато и мускулесто тяло и светлокестенява коса с едва забележими бели косъмчета по слепоочията. Изглеждаше страшно привлекателен и с невероятни очи. Най-много да беше трийсет и пет годишен.

— Радвам се да се запознаем, Роуина. Моля, заповядай. И ме наричай Джон.

Искаше й се да му отвърне, че той също може да я нарича Роуина, но се насили и преглътна хапливата реплика. Това бе неговото шоу.

— Моля те, направи ми удоволствие и недей да настояваш да пием само минерална вода — каза той. — Коктейлите със сухи вина, подправени с касис, са разкошни. Ще поръчам и за двама ни, така че да не си ощетена по никакъв начин при преговорите. Моля те. Умолявам те.

Тя погледна красивия мъж, който се усмихваше насреща й и който в този миг театрално примигна няколко пъти, за да е по-убедителен в молбата си.

„Какъв чудак, помисли си тя одобрително. Би могъл да мине за човек от звукозаписния бизнес. Само дето се занимава с кино“.

Тя реши да не се придържа стриктно към предварителния си план.

— Добре, печелиш — съгласи се тя. — Не мога да гледам голям мъж да плаче.

Двучасовият обяд се превърна в тричасов, а после продължиха с чай, сервиран в порцеланови чашки и имитация на сребърен чайник от времето на крал Джордж.

— Сандвичи с краставички! Донесете ми сандвичи с краставички — настояваше Меткалф. — Тук има една английска лейди.

— Голям веселяк си, Джон — засмя се Роуина. — Никой в Англия не яде сандвичи с краставички. И никой не си хапва английски кифлички. И не всички се познаваме лично с принцеса Даяна.

— Сега да не вземеш да ми кажеш и че в Англия няма „Викторияс Сикрет“ — протестира Меткалф.

— Няма.

— Няма „Викторияс Сикрет“, луксозното английско бельо? — не повярва той.

— Изобщо — безпощадно повтори тя.

Меткалф се замисли над чутото с безутешен вид.

— Ами феята на зъбките?

— О, тя си е съвсем истинска — увери го Роуина и двамата избухнаха в смях.

— Дванайсет процента и увеличение с един процент, после половин процент, половин процент и половин процент през следващите четири години.

— Разкарай се от главата ми — отвърна тя.

— Сделката е такава, приемаш или се отказваш — настояваше Джон. — Още утре мога да я предложа на „Полиграм“.

— И те също ще откажат — заяви Роуина. — Няма да сключа сделката, ако сметките не са точни. И можеш да забравиш за правото на наследяване. „Музика“ не предава шедьоврите си. На пазара сме само за да купуваме, не ни интересува вземане под наем.

— Някога казвали ли са ви, че сте много костелив орех, госпожице Гордън?

— Често, господин Меткалф. Често.

— Надявам се, че бих могла да те изкуша да дойдеш на концерта утре — предложи Роуина.

— Какво, да ида на концерт на най-нашумялата група на света с най-красивата жена в цялата вселена? Ще трябва да проверя в бележника си дали съм свободен — подразни я Меткалф, докато стискаше ръката й на раздяла.

Роуина отвори вратата на лимузината и му се усмихна, като се надяваше жестът й да му се стори съвсем професионален.

— Чувствам се така, сякаш току-що съм изкарала девет рунда срещу Майк Тайсън — каза тя.

Той й хвърли бърз, разбиращ поглед.

— Така си е — съгласи се.

— Но все още съм на крака.

— Засега — каза Джон Меткалф. — Засега.

Двадесет и трета глава

— … аз съм Глория Робъртс, на живо на 105.5 мегахерца, KNAC, както винаги на мястото на наистина големите концерти. В момента сме зад сцената на „Колизеума“ и Джо Хънтър от британската рок сензация „Атомик Мас“ е тук до мен! Добре дошъл отново, Джо.

— Тази дама, с която разговарям сега — каза Хънтър с гърления си ланкашърски изговор, — беше една от първите изобщо в Америка, които пуснаха „Атомик Мас“ по радиото! Помните ли?

— Аз помня! — обади се радиоводещата, неимоверно поласкана.

Джон Меткалф въртеше леко волана с една ръка, движейки се по магистралата „Санта Моника“ към „Колизеума“ и слушаше KNAC, където вокалът на групата Джо с искрено удоволствие отговаряше на въпросите на водещата. Натисна няколко от копчетата на уредбата, като се опитваше да намери популярна радиостанция, която да не е изцяло завладяна от „Атомик Мас“. Не успя.

„Сега ще чуете «Биг Кет» от албума «Анимал Инстинкт»…“

„… това беше «Фрозън Колд», малко «Атомик Мас» за всички вас…“

„… от албума, който се продава и още, и още…“

„… с което британската рок банда стана едва третата група, която някога е успяла да напълни «Колизеума».“

„… на живо от «Венис Бийч», където нашият конкурс «Какво бихте направили за два билета за Атомик Мас» стигна до своята развръзка“.

„А това беше «Сий Дайвър» от «Мот дъ хуупъл»…“

Джон пресилено вдигна очи в знак на облекчение.

„… те впрочем се споменават като една от групите, повлияли много на най-нашумялата банда в момента — «Атомик Мас», които ще са основните изпълнители в концерта в «Колизеума» тази вечер. Това е първото шоу от световното турне «Анимъл Инстинкт 1995»…“

Той простена доволен, че отново е победен. Не можеше да избяга от тях, което означаваше, че не може да избяга и от нея. Поне тази нова компания се намираше в добри ръце. Каква жена само! Какъв ръководител! Каква… каква страхотна мацка!

Днес в кабинета му беше хванала един свободен телефон и беше решила проблема.

— Добре. Ето какво става — бодро бе започнала тя, слагайки под носа му справката за продажбата на билетите. — Продадени са осемдесет и пет процента. А това не е достатъчно. Трябват ми сто процента.

— Но какво значение има? — развеселен попита той. — И осемдесет и пет са доста добре. Ще направят много пари!

— Не това е целта. Става дума за това как ще изглежда групата. Щом започваме турнето си от „Колизеума“, значи трябва да напълним стадиона. Толкова е просто. Няма място за спор. Искам хората да се тълпят на опашка за билети и да не могат да си купят.

— Или какво? Няма да е добре за имиджа на групата ли?

— Поздравления, печелиш една пура — каза Роуина, сякаш говореше на особено бавно схващащ ученик. — Момчетата са гореща новина днес, а аз искам те да са също толкова търсени и утре, и вдругиден.

— Но концертът е утре — изтъкна той, възхищавайки се на сребристорусия водопад от коса, който се спускаше към тънката й талия.

Наситенозелените й очи искряха предизвикателно.

— Значи имам три часа — заяви Роуина.

— Нищо не можеш да направиш за три часа! — засмя се Джон.

— Така ли? — каза тя. — Само гледай.

И той остана да гледа. Наблюдаваше елегантната извивка на прасеца й под прилепналите й джинси, сладките очертания на малките й стегнати гърди под тясната тениска, начина, по който седеше разкрачена по мъжки, докато потупваше коляното си с изящната си длан с нелакирани нокти. Стараеше се да не зяпа прекалено явно слабините й, които нежно се очертаваха под плата на джинсите. Искаше му се да разкопчае копчетата и да пъхне ръка вътре, за да я накара бавно, бавно да потръпне, докато накрая пламне от желание и започне да го моли, а може би щеше да хване разкошната й руса коса и грубо да извърне главата й, докато тя се извива под дланта му… Господи, щеше да е търпелив с нея и когато пъхне пениса си в тази мека сребърна влага, щеше да я обладае бавно и мощно, с дълбоки прониквания, без да обръща внимание на молбите й да забърза темпото. Щеше да й покаже какво наистина означава добрият секс и тя щеше да свърши така, сякаш няма утре, а после… после… после щеше да се ожени за нея, за тази прекрасна жена.

И понякога щеше да я наблюдава колко невероятно добра е в работата си.

— Мога ли да говоря с програмния директор? Здрасти, Кен. Роуина Гордън се обажда. Така ли? Ти също, отново сте се изкачили в класациите, ясно… Слушай, предлагам ти сделка… Продължавайте да въртите сингъла „Кеч 22“. Не, чуй ме, ти го пускай в ефир, а аз ще ти дам петстотин билета за концерта на „Атомик Мас“ в „Колизеума“ утре… Точно така, напълно е разпродаден… Чудесно!…

… Свържете ме със Сам Гооди в Сакраменто, моля… Ричард Браун? Обажда се Роуина Гордън… как се справяте с представянето на „Атомик“ там, скъпи? Защото си мислех, че може момчетата да се отбият при вас на път за самолета… по дяволите, знаеш, че не мога да гарантирам… Не, шоуто е тотално разпродадено, но ако искаш да обявиш промоция, мога да ти предложа сделка — сто, двеста? Двеста и петдесет? Знам, че е трудно… обади се на Саймън от „Тикетмастър“ и му кажи да ти ги даде на корпоративната цена за „Музика“. Всичко бих направила за любимия си управител на магазин…

… Джоузеф Морета, обажда се Роуина Гордън. Разбира се, отлична работа на промоционалните телефони! Това е „Музика“, а не МСА! Това е. Шоуто е тотално разпродадено. Искам утре да е ден на „Атомик Мас“ по KXDA — ти получаваш хиляда билета и двайсет пропуска с неограничен достъп, а аз — поне три песни на час, на всеки час — мога да уредя интервюта. Не, всичко е наред! Не знам, кои са двете най-сладки думи на света? Опечена работа? Ха-ха-ха! Готово…

След като остави телефона два часа и половина по-късно, „Атомик Мас“ вече имаха изключително право на ефир във всяка голяма радиостанция и музикален магазин в Южна Калифорния.

— Само се изхвърляш — каза Джон, като поклащаше глава.

Роуина си запали цигара и дръпна силно от нея с доволен вид. Направи му впечатление, че нито поиска разрешение да пуши, нито се извини за това.

— И сега какво?

— Сега по факса ще изпратя на шефа на връзки с обществеността на „Музика“ в Ню Йорк изявление за пресата.

— В което се казва какво? — попита той, силно заинтригуван.

— В което се казва — ухили се тя, — че шоуто е разпродадено и единственият начин да се снабдиш с билет е чрез конкурсите по радиото и в музикалните магазини и че полицията е била предупредена за възможни размирици от страна на тълпите разочаровани фенове, които не могат да влязат на концерта.

Той се засмя.

— Ти си невероятна. Направо не вярвам на очите си. Дадох ти само един телефон и ти направо им поднесе на тепсия Лос Анджелис.

— Опакован с червена панделка и с черешка отгоре — съгласи се Роуина.

— Толкова си скромна.

— По дяволите скромността! — отвърна тя, невероятно щастлива. — Аз съм най-добрата.

Той я заведе на вечеря в „Мортънс“ и вечерният въздух бе изпълнен с аромата на жасмин и секс. Тя носеше къса сива рокля и коприната нежно обгръщаше стройното й тяло. Дългите й крака бяха голи чак до скъпите дизайнерски сандали. Желаеше я толкова силно, че чак изпитваше болка.

Джон Меткалф беше президент на студио и доста привлекателен. Имаше власт, беше богат и хетеросексуален в един от най-хедонистичните градове на света. Бе излизал с много жени и не всички бяха глупави.

Но само няколко дни след запознанството с нея осъзна колко различна от всички е Роуина Гордън. Това не бе някакво светкавично прозрение, космично откровение, озарило го свише или нещо подобно, което би очаквал един романтичен хлапак.

Просто тиха увереност, че това момиче е единственото за него.

Искаше да я направи своя. Да сложи блестящ пръстен на ръката й и да изкрещи на целия свят, че тя е само негова. Противоречията в нея го запленяваха — нейният хладен, изискан английски глас и деловите разправии с апетита на бруклински сводник; деликатната й, нежна красота, която се хвърляше в света на бруталната мъжка музика като хеви метъла и хардкор рап; имаше класическо образование, а сега насочваше острия си като бръснач ум с пълно съсредоточаване към музика, която той не разбираше, с термини, които не познаваше — техно, глем, суинг бийт. Изглеждаше силно заинтригувана от печеленето на пари, дори алчна, но в същото време изобщо не я интересуваше да ги печели другаде, освен в сферата на музикалния бизнес. В деня, когато окончателно подписаха договора за саундтрака, той й предложи поста вицепрезидент в неговото студио, с дял от акциите на компанията и тройно повече от това, което получаваше в „Музика“. Тя само се усмихна и го попита защо й е да слиза надолу.

Замисли се за сексуалността й, докато тъмните му очи обхождаха гъвкавото й атлетично тяло. Питаше се дали осъзнава колко е очевидно какво иска тя. Хвърляше успеха си като сексуален еквивалент на рицарската ръкавица. Все едно си бе сложила тениска с надпис „Покори ме“ с големи черни букви. И явно имаше някакъв любовник, мъж, който й даваше онова, което тя си мислеше, че иска.

Джон Меткалф натисна педала на газта, обзет от убийствени мисли и силно възбуден. Хладният нощен въздух ги обгръщаше и развяваше русата коса на Роуина като знаме, което се вееше в мрака. Това само влошаваше положението. „Който и да е той, вече е минало, мрачно си помисли Меткалф. Какво ли я е карал да прави за него? Дали я е карал да гълта. Дали я е принуждавал да застава на ръце и колене, за да я обладае отзад. Ако пак я докосне, може да се смята за мъртъв“.

Роуина се протегна на седалката, като вдигна ръце над главата си. Тялото й се изви в лека дъга и той видя нежните й зърна, настръхнали от студа, да се очертават под роклята й.

„Ще те имам, Роуина Гордън, закани се той наум. Ще те накарам да изпиташ толкова разтърсващ оргазъм, че чак да ти се доплаче. Няма просто да проникна грубо в теб, както си мислиш, че ти харесва. Ще любя цялото ти тяло сантиметър по сантиметър, докато станеш толкова чувствителна към докосването ми, че ще се подмокряш, когато пръстите ми случайно леко се допрат до лакътя ти. Ако си мислиш за мен, докато вървиш по улицата, ще свършваш само от триенето между краката ти…“.

Роуина отпи от шампанското си. Чувстваше се объркана. Възможно ли е да не я намира привлекателна? Може би беше гей.

— Ами все пак е бизнес за петдесет милиона долара — каза тя. — Струва си да се развълнува човек.

Джон Меткалф се усмихна, покровителствено и вбесяващо.

— Може и да е така в музикалната индустрия — отбеляза той. — Ако можех да направя толкова евтин филм, щях да съм много щастлив.

— О, значи тези цифри са само жълти стотинки за теб — саркастично отвърна тя.

— Да, така е — съгласи се той. — Напълно вярно.

Тя усети прилив на страст. По дяволите, той бе толкова красив. Добре сложен, мъжествен, самоуверен. С широка челюст и не особено забележителни устни. Но в него имаше нещо, което не можеше точно да определи… не знаеше…

Роуина бе обзета от смущаващо объркване. Бе прекарала само няколко дни с Джон Меткалф. Едва го познаваше. Той не беше Майкъл, нали така? Тя обичаше именно Майкъл. Завинаги и независимо от всичко.

Джон Меткалф не разбираше нищо от музика, не знаеше нищо за нея и за хилядите неща, които я свързваха с Кребс. И беше надменен негодник, който седеше насреща й и твърдеше, че най-важната сделка в живота й е нищо и никаква дреболия!

— Обзалагам се, че си абсолютен егоист в леглото — вбесено каза тя.

Последва пауза. Меткалф я изгледа над масата, докато бавно дъвчеше пържолата си.

— Егоист ли? — повтори той.

Тишина.

— Имам си приятел — прошепна Роуина, внезапно изплашена.

— О! — любезно подметна Меткалф. — Много хубаво.

— Обичам го — настоя тя.

Той галантно наведе чашата си към нея.

— Поздравления.

— Налага се да тръгвам — притеснено изрече Роуина. — Трябва да видя как се справят с подготовката за концерта. Ще си взема такси.

— Жалко, че трябва да тръгваш — съвсем спокойно каза той. — Ще те изпратя до колата.

Отвори й вратата на таксито и отстъпи, за да й направи път да се качи. Роуина се обърна, за да му благодари, безкрайно притеснена от факта, че стоят толкова близо един до друг.

— Много мило от твоя страна да ме изведеш на вечеря, Джон — каза тя.

— Благодаря ти, че прие — отвърна той.

После с едва доловимо движение я хвана през талията, като палците му бяха ниско отпред, а върховете на пръстите му точно над дупето й.

Докосването му промени всичко.

Между тях мигновено прескочи искра.

Роуина го погледна замаяно, докато се разтапяше от удоволствие и паника.

— Няма да ти направя нищо, което не искаш — каза той. — А когато стигнем до леглото, ти ще бъдеш моя. И няма да има никакво връщане назад.

Двадесет и четвърта глава

Светът около Роуина сякаш избухна.

Всичко изведнъж дойде на мястото си и всичко щеше да се реши тази нощ.

Погледна към морето от хора пред нея и под нея, простиращо се докъдето й стигаше погледът. Малки светлинки се появяваха на стадиона, когато феновете светваха със запалките си и ги вдигаха над главите си. До шоуто оставаха още двайсет минути, но момчетата от групата искаха да нажежат допълнително и без това напрегнатата атмосфера, бяха поръчали да се приглуши осветлението на стадиона, бяха надули до пръсване мощната система за плейбек и затъмнената арена се огласяше от силна музика, а един-единствен прожектор осветяваше огромните завеси, които скриваха сцената.

Запазеният знак на „Атомик Мас“ — въртяща се молекула в златно на син фон — грееше като огромен фар над публиката и приковаваше вниманието. Роуина различи вълни сред множеството, когато хората започнаха да се блъскат един в друг под звуците на „Парадайз Сити“ на „Гънс енд Роузис“. Тя крачеше напред-назад, сама в ложата за ръководството. Майкъл Кребс се бе затворил в „Мирър, Мирър“ и записваше с друга голяма група. Роуина го бе помолила да дойде, но той остана непреклонен — нищо не можеше да откъсне Кребс от записите на един албум. На нея й стана много неприятно; за „Атомик Мас“ можеше да направи изключение. Ако тя бе като майка за кариерата на момчетата, то Майкъл Кребс бе в ролята на бащата.

„Не можем ли да сме заедно поне в нещо?“.

Директорите от борда на „Музика Рекърдс“ трябваше да са пристигнали преди час.

„Атомик Мас“ — нейната група, нейните момчета. Бяха на ръба между това да ги определят като „голяма група“ и „жива легенда“. Беше й струвало неимоверно много да организира и продаде този концерт и компанията трябваше с усмивка да преглътне безпрецедентни промоционални разходи. Светът гледаше насам тази нощ. „Сега не мога да ви помогна, помисли си тя. Всичко или нищо, момчета. Всичко или нищо“.

Всичко, за което се бе борила през съзнателния си живот. „Лутър“ бе печелившо предприятие; „Атомик“ бяха най-нашумялата група на планетата, поне през близките пет минути; и сделката за музиката към филма „Представи си само“ беше такава, че дори и Питър Патерно би я подписал с гордост.

„Едно е сигурно, призна си Роуина. Това е. Най-доброто, на което съм способна“.

Ако сега не й дадат права за Северна Америка, никога нямаше да го направят. Беше съвсем просто. И когато — ако — Джошуа Оберман най-сетне пристигне на концерта, той щеше лично да й го съобщи. Не знаеше дали това е добре или зле.

Градусът на напрежението в „Колизеума“ се повиши. Бавните и тежки акорди на „Ентър Сендмън“ на „Металика“ изпълниха нощта и Роуина потръпна от щастие, когато десетки хиляди гърла подхванаха припева:

„Умира светлината.

Влиза нощта“.

„Какъв страхотен текст“, помисли си тя. Залюля се в ритъма на бас китарата, дългите й крака подеха темпото, а златната й коса се развя около нея. Възбудата във въздуха бе толкова наситена, че човек можеше да я вкуси. Къде беше Оберман? И къде, зачуди се тя със странен копнеж, беше Джон?

Последната песен прозвуча по мощната уредба. Беше на „AC/DC“. Нямаше как да не се засмее на иронията.

„Дълъг е пътят,

ужасно дълъг,

дълъг е пътят

към върха,

ако искаш да си в рокендрола…“

Топаз се облегна на стола си и се помъчи да не заплаче. „По дяволите, приеми го като мъж. Тоест като жена! Свърши някаква работа или излез се разходи. Направи каквото и да е, недей само да седиш тук и да се окайваш… просто недей“.

Нямаше полза. Огромна сълза се търкулна по бузата й, последва я втора, после и друга…

Притисна длан до устните си, за да заглуши сърцераздирателно хлипане. Засрамена от реакцията си и притеснена да не я види някоя от асистентките, които работеха пред кабинета й, тя стана от бюрото си и отиде до прозореца, после, с гръб към вратата, се облегна тежко на перваза и заплака.

Десет минути по-късно избърса лицето си, сложи си тъмни очила и позвъни за такси.

„Ще си взема почивка през останалата част от деня, мрачно си каза тя, и ще плача или ще правя каквото си искам, за да се справя с това. Ще поздравя Джо като професионалист. Вярно, адски боли. Но голяма работа. Мама винаги ми е казвала, че все отхапвам по-голям залък, отколкото мога да преглътна… Важното е, че ако не притежавам нужните качества, по-добре е да го разбера сега, отколкото като стана на петдесет“.

Звънна телефонът.

„О, боже, махнете ми се от главата“.

— Здрасти, Топаз — се разнесе от слушалката сладникавият и завистлив гласец на Мариса. — Научих. Сигурно си съсипана.

Топаз погледна през прозореца към дребничките като калинки жълти таксита, пълзящи по Седмо авеню под безличната слънчева светлина. Усети как във вените й бликва малко сила.

— Какво да ти кажа, Мариса? Стават такива неща. Ще имам друг шанс.

— На твое място не бих разчитала на това, скъпа. „Америкън Магазинс“ се развива много бързо… Сега Джо Голдстийн раздава картите.

— И е много подходящ за този пост — твърдо заяви Топаз. — С нетърпение очаквам да работя в екипа му.

Мариса въздъхна престорено.

— О, Топаз! Не мисля, че трябва да разчиташ на… как да се изразя… На близко сътрудничество, каквото имаше в миналото…

Кокалчетата на Топаз побеляха, когато тя стисна силно слушалката.

— В миналото, в настоящето и в бъдещето, мила — сладко измърка тя. — Всъщност като втория по старшинство изпълнителен директор в компанията, Джо ме покани да разгледаме заедно ролята на нашите топ репортери. И двамата сме на мнение, че талантът ти направо се похабява в социалната сфера, скъпа… Джо смята, че ти ще бъдеш идеална за сериозна поредица в „Икономик Монтли“, нещо значимо, в което да изпробваш силите си.

— Какво например? — предпазливо попита Мариса.

— Например да отразяваш шест месеца селскостопанската депресия в Средния запад — изстреля Топаз. — Така ще можеш да пишеш за неща, които са по-близко до собственото ти ниво. Като отходните води в свинефермите.

Тръшна слушалката и се почувства малко по-добре.

Телефонът звънна отново.

— Слушай, който и да си, просто върви по дяволите, ясно ли е? — изкрещя тя. — Не съм в настроение!

— Чудесен начин да поздравиш стар приятел — меко я укори Джо.

— О! — Топаз се изчерви. — Извинявай, Джо. Не знаех, че си ти.

— Очевидно — съгласи се той.

Топаз реши да кара направо.

— Поздравления, Джо. Наистина. Искрено те поздравявам. Спечели по-добрият кандидат и всичко останало… ще се справиш отлично… разбира се, ще получиш оставката ми до края на седмицата и без лоши чувства.

Джо се засмя. Топаз се изчерви още по-силно, този път от негодувание. „Няма нужда да ми се присмива на всичкото отгоре. Предполагам, че това е привилегия на победителя“.

— Разбира се, че няма да си подаваш оставката, Роси — каза той.

— О, точно така ще направя — упорито настоя Топаз.

„По-скоро адът ще замръзне, отколкото да съм под твое подчинение, Джо Голдстийн“, помисли си тя.

— Топаз Роси — решително се намеси Джо, — не я приемам и „Америкън Магазинс“ няма да приеме оставката на най-добрата жена в американската преса.

— Ако бях най-добрата, щях аз да получа поста — сряза го Топаз, засрамена от себе си, но просто не можеше да се сдържи.

— Обаче — продължи Джо, без да й обръща никакво внимание — наистина трябва да обсъдим бъдещата ти роля. Защо не дойдеш в апартамента ми довечера? Ще сготвя нещо и ще поприказваме, докато вечеряме.

С невероятно голямо усилие тя успя да преглътне стотина различни хапливи реплики в отговор.

— Чудесна идея. Ще дойда в осем и половина — каза тя.

— Ще те очаквам с нетърпение — заяви Джо и прекъсна връзката.

„О, Джо, нещастно си помисли Топаз. Най-добрият ми приятел и най-големият ми враг. Ще ми се да беше тук. Тогава бих могла да поплача на рамото ти и едновременно с това да те сритам между краката“.

Телефонът звънна отново.

— Какво? Какво? — изкрещя тя.

— Таксито ви, госпожице Роси — прошепна ужасено момичето от рецепцията.

— О, добре — малко троснато каза Топаз. — Веднага слизам.

Частният самолет бе преполовил разстоянието между Стокхолм и Лос Анджелис, а четиримата мъже още спореха.

— Но това беше аргументът ти преди шест месеца, Ханс — каза Джошуа Оберман. — А „Лутър“ вече носи печалба. И не само това, ами тя има три или четири нови групи, които продават албуми, а не просто песни. Исках да присъстваме в местния репертоар и тя го постигна.

Президентът на „Музика — Холандия“ и новоназначен директор на финансите го изгледа злобно с целия гняв, който можеше да се излъчва от петдесет и три годишен мъж с червени мустаци.

— Истинска лудост е да се слага човек от отдел „Изпълнители и репертоар“ на висок корпоративен пост, Джошуа. Дай ми един пример, в който това е дало добър резултат.

— Роджър Еймис в „Полиграм“.

— Освен Роджър Еймис.

— Клайв Дейвис в „Ариста“.

— Тези двамата са изключения от правилото — заяви Ханс Бауър.

— Дейвид Гефен — продължи Джош Оберман. — Рик Рубин. Ръсел Симънс. Чарлс Копълмън…

— Не можеш да сложиш жена начело на компанията в Северна Америка! — възрази Морис Льобек.

Възрастният мъж изгледа строго членовете на изпълнителния комитет.

— Е, господа, според моя часовник имате три часа да ме убедите да не го правя — заяви той.

Беше рано привечер и летният въздух в Манхатън бе благоуханен и топъл. Вятърът леко разлюляваше клоните на дърветата в Сентръл парк. Доколкото изобщо бе присъщо на Ню Йорк да се отпусне, градът се отпускаше през май. Топаз гледаше как децата шумно ближат сладоледа си и как конете тичат по алеите, безропотно теглейки пълните с туристи файтони.

Чувстваше се странно.

Седеше на балкона в апартамента си и отпиваше от чашата шампанско. Бе облякла тъмнозелена рокля от „Ан Клайн“, която обгръщаше с меката си материя разкошно оформеното й тяло, а после рязко свършваше до коленете, за да разкрие великолепните й прасци. Прическата й бе в ренесансов стил — половината й коса бе прибрана в богат кок високо над тила, а останалата се спускаше покрай лицето й на дълги рубинени къдри. На лявата й китка имаше дебела златна гривна, а изящната извивка на глезена й се подчертаваше от лъскавите черни обувки на „Шанел“.

Чувстваше се богата и зашеметяващо красива.

Изпитваше и усещането за пълен провал.

Мразеше Джо Голдстийн. Беше я победил.

В същото време копнееше да се люби с него.

„Истината е, че винаги съм го желала, от първия миг, в който го зърнах, напомни си тя сама. Но сега би трябвало да го мразя! Отне ми мястото в борда, негодникът… Мариса бе права за това… «Америкън Магазинс» и всички останали в този град не търпят губещите“.

Роуина Гордън, разбира се, бе покорила целия свят.

Топаз усети леки тръпки на омраза да плъзват по кожата й само при мисълта за това. Онази кучка беше направила всичко както трябва. Поначало се бе родила в подходящо семейство. Бе посещавала престижно училище. И при първата възможност бе предала най-добрата си приятелка, която я бе обичала като родна сестра… „Поне не можеш да впишеш «президент на Съюза» в блестящата си биография“, доволно си помисли тя.

От другата страна на парка проблясваше сградата на „Музика Рекърдс“.

Задоволството й се изпари.

Бе се върнала вкъщи и когато включи широкоекранния си телевизор, насреща си видя някакъв тъп водещ по MTV, който направо припадаше от възторг по адрес на „Атомик Мас“. Какво бе направила тази жена, че да продаде всички билети за „Колизеума“? Топаз знаеше със сигурност, че в понеделник четвърт от местата бяха празни. „Само почакай да видиш отзивите, Роуина. Групата ти ще е залязваща сензация като «Уайтснейк».“

Утехата бе нищожна и Топаз бавно отпи глътка от шампанското си, като се опитваше да изтрие от съзнанието си представата за триумфа на врага й. „Нямам нужда от това, помисли си тя. Няма да й позволя тази последна победа. Няма да я оставя да ми вгорчи живота“.

Стана и отиде до хладилника, оглеждайки се пътьом в стенното огледало. Изглеждаше великолепно. „Джо Голдстийн не ме заслужава“, каза си тя с усмивка. Е, поне щеше да го направи със стил. Бе купила две бутилки невероятно редки вина: отлежало шампанско „Моет и Шандон“ и „Шато Лафит 1953“. Може би бе добре да махне гривната и вместо това да си сложи диамантеното колие. В крайна сметка все още ръководеше две от най-печелившите списания в Съединените щати.

Когато шофьорът се обади по домофона, тя беше готова.

Изпрати въздушна целувка на отражението си в огледалото, стиснала по бутилка във всяка ръка. Уха! Беше истинско момиче от страниците на „Плейбой“. Джо щеше да остане без дъх.

„О, я по-добре си признай още нещо, Роси. Влюбена си до уши в шефа си. Отново“.

Завесата на сцената се дръпна и стотици лазерни прожектори се врязаха в небето, кръстосвайки се във фантастична паяжина. Възторжените викове на близо осемдесет хиляди момичета оглушиха калифорнийското небе. Продължиха да викат сякаш до безкрай.

Роуина Гордън, двайсет и седем годишна, шеф на музикална компания, делова жена, талантлив ръководител на отдел „Изпълнители и репертоар“, захапа кокалчетата на пръстите си, за да не направи същото.

Беше абсолютна, пълна масова истерия.

И тогава се появи групата.

— Казвам ти, мъжете няма да искат да работят с нея — говореше Морис, почервенял от гняв, докато се мъчеше да върне самообладанието си.

Не беше за вярване. Жена никога не бе участвала в борда на голяма музикална компания, никога в цялата история на звукозаписния бизнес. Това беше някакъв фарс. Старият глупак щеше да направи всички за посмешище.

— Няма дори и трийсет години — простена Ханс, прочел мислите му.

— Няма никакъв опит в класическата музика — обади се и Джейкъб ван Рийс, хващайки се за сламка.

Джош Оберман ги изгледа всички — хленчещи, увъртащи, мрънкащи. Жалка картинка. Спомни си как Роуина бе нахлула в кабинета му преди пет години и бе хвърлила на бюрото му куп дискове, изпълнена със страст и енергия. Кои бяха тези европейски лицемери? Само високоплатени счетоводители.

— Ако служителите откажат да работят с нея, просто ще се наложи да ги заменим, нали така? — напълно спокойно отбеляза той.

Морис и Ханс преглътнаха нервно.

— Но вие ще можете да работите с нея, нали? — запита се той гласно.

— О, да — бързо отвърнаха и тримата.

— Какво толкова виждаш в нея, Джошуа? — нещастно попита Джейкъб.

Той фиксира тримата президенти на клонове с презрителен поглед.

— Тя е синът, който никога не съм имал — заяви Джош.

Джо Хънтър стоеше в средата на сцената. Китарата на Зак виеше прекрасно в мрака. Алекс тичаше към мониторите от лявата страна, стиснал здраво бас китарата, и поздравяваше морето от щуреещи фенове в онзи край на стадиона, усещайки как великолепието на този миг се влива във вените му. Това бе по-силно от властта. По-добро от богатството. От секса.

Запя:

„Защо не започнем от края.

Радвам се да те видя пак,

чул ли си нещо ново…“

Ответният рев на публиката разтърси основите на сградата.

— Здравей, Роуина — обади се Джон Меткалф.

Тя тъкмо си мислеше, че по-добре не би могло да бъде.

— Джон! — възкликна тя, шокирана от това колко се радва да го види. — О, радвам се да те видя, чудесно е, че си тук!

Това вероятно бе най-прекрасният миг в живота й и тя откри, че й е приятно да го сподели с него. Беше облечен с джинси и бяла тениска, която силно подчертаваше едрото му, загоряло тяло. На мускулестия му гръден кош висеше ламиниран пропуск за неограничен достъп за сценичните работници.

Роуина се усмихна при мисълта, че един филмов магнат би могъл да пренася наоколо кашони и материали за сцената; макар че при други обстоятелства той би бил достатъчно едър и силен, за да върши подобна работа…

— Страхотно шоу, млада госпожице — поздрави я Джон. — Направо ме изкушава да се захвана с музика за известно време.

— Може да ти намеря място някъде — отвърна тя.

Джон поклати глава.

— Шегуваш ли се? Не бих понесъл понижението в заплатата.

— Господи, голям негодник си! — разбесня се Роуина. — Ти, проклет…

— О, я млъквай — нежно я смъмри Джон Меткалф, грабна я в прегръдките си и я целуна.

Тя дори не се престори на шокирана.

„Атомик Мас“ свиреха с цялата си жар „Карла“, когато членовете на борда на „Музика“ най-сетне стигнаха до ложата за ръководството, запъхтени от изкачването на толкова много стълби, макар множество услужливи хора от охраната да им бяха показали всички преки пътища. Президентите на различните клонове потръпваха от силната музика и неистовите крясъци на феновете; Джейкъб се опитваше да прикрие факта, че е получил ерекция, след като бе минал покрай две тийнейджърки, които, полудели от обожание, така разкъсаха блузките си, че гърдите им изскочиха и подскачаха в такт с ритъма на музиката. И Джош Оберман ги забеляза и му се прииска да е с четиридесет години по-млад. Беше във възторг от свършеното от Роуина; сцената му напомняше за изпълнението на „Бийтълс“ на стадиона „Ший“.

Идва все по-близо, става все по-ясно, не ти вярвам вече, махам се оттук, извисяваше се невероятният глас на Джо.

Изведнъж мъжете от борда се заковаха на място. Морис, Ханс и Джейкъб бяха безкрайно щастливи. Сега старецът определено щеше да се вразуми.

Роуина Гордън, изпълнителен директор на „Лутър Рекърдс“, лежеше просната по гръб под тялото на Джон Питър Меткалф III, председател на борда на „Метрополис Студиос“, и го целуваше страстно, извивайки се под шарещите му по тялото й ръце. Меткалф бе вдигнал полата й почти до бикините, излагайки на показ прекрасното й дясно бедро.

Джошуа избухна в лудешки смях.

— Как си, Джон? — изрева той. — Виждам, че вече си се запознал с нашия президент на компанията за Северна Америка!

Джо Голдстийн се ласкаеше от мисълта, че разполага с най-хубавия апартамент в квартал „Трайбека“ — огромно помещение, с отделна баня. Сам бе остъргал боровите дъски на пода и старателно ги бе покрил с тъмен лак. Меката светлина от червените лампиони проблясваше по дървото. Седеше на канапето под плакат на Сид Фернандес, пичър в отбора на „Мете“ и идол за Голдстийн. На север през прозорците се виждаше кулата на Емпайър Стейт Билдинг.

На вратата се звънна и той отиде да отвори. Беше с мека памучна риза, изтъркани джинси и маратонки.

Топаз стоеше на прага му във вечерен тоалет, предизвикателна, нервна и зашеметяващо красива. На шията и ушите й проблясваха диаманти. Лъчите отразена светлина огряваха сините й очи и червената й коса. Тъмнозелена рокля обгръщаше предизвикателно гърдите и дупето й, изкушавайки го. Без всякакво съмнение тя бе най-красивата жена, която някога бе виждал.

— Исусе Христе! — възкликна той поразен.

— Не казвай това! Ти не си християнин — сряза го Топаз, размекната от копнеж по него. „О, боже, колко е красив негодникът!“.

Тя се промуши покрай него и влезе в апартамента, като се мъчеше да си поеме дъх при този внезапен прилив на желание.

— Донесох ти подарък, за да те поздравя — каза тя и грубо тикна в ръцете му двете бутилки. — Браво!

Думите й прозвучаха толкова сковано, колкото се чувстваше тя самата. Но какво би могла да каже? „Трябваше да съм аз! Бъди проклет за вечни времена, задето ми съсипа живота! Какво ще кажеш да скочим в леглото?“.

— Хайде, стига, Топаз. Ти не си примерна католичка, нали така? — попита Джо, докато отваряше шампанското и се чудеше колко дълго да я остави да се мъчи, преди да й каже.

— Не обиждай проклетата ми религия — каза Топаз, може би не толкова набожно, колкото трябваше.

Джо кавалерски издърпа стола й и двамата седнаха.

Махагоновата маса бе украсена със сребърни свещници и розови и бели рози и Джо бе сервирал прясно нарязано манго за предястие. Наля шампанското в две кристални чаши „Лалик“.

— За директора на „Америкън Магазинс“ за Източния бряг — каза Джо и вдигна чашата си.

Топаз преглътна гнева си. Веднъж, само веднъж щеше да го остави да злорадства за нейна сметка.

— За Джо Голдстийн — вдигна наздравица тя.

Джо я погледна над масата. Освен ако жестоко не се лъжеше, зърната й бяха настръхнали. „Цялата тази борба сигурно й се отразява“, помисли си той. Спомни си колко бе мразил тази амбициозна по мъжки жена онази нощ и колко се бе разгневил, когато установи, че пенисът му явно е на друго мнение… и как тя бе отвърнала с пълна сила на омразата му… докато онова единствено докосване не бе разпалило страстта им… Спомни си колко лудешки се бяха любили на онова бюро, колко силна и настоятелна бе взаимната им нужда и как бе заличила напълно разума…

Топаз облиза капка мангов сок от устните си.

„Край, помисли си Джо. Забрави за дразненето. Ако се възбудя още малко, масата ще се вдигне с цял инч над пода“.

— Не предлагах тост за себе си — каза той просто. — Това е твоята титла сега. Аз не приех поста.

— Какво?! — възкликна Топаз.

— Не разбираш ли английски? Предложиха ми да стана програмен редактор в NBC. Ще трябва да сляза малко надолу по стълбицата, за да върша тази работа, но така влизам в телевизията, а именно това винаги съм искал да правя.

Топаз отпи неприлично голяма като за дама глътка от чашата си. Стаята се завъртя пред очите й.

— Така значи! Реши, че можеш да ме оставиш да се пържа в собствен сос един ден, така ли, проклетнико? — развика се тя, като се опитваше да сдържи радостта си.

„Горката Мариса“, помисли си тя злобничко.

— Защо просто не престанеш — дрезгаво се обади Джо — и не ме помолиш любезно да правя секс с теб, както ти се иска.

— Не е вярно — доста неубедително отрече Топаз.

— Напротив, Роси — каза той, стана от мястото си и заобиколи масата към нейната страна. — Иска ти се. Цял ден си копняла за мен. Сега вече си влажна. Представяше ли си го? А? Чудеше ли се дали ще седя в онова голямо черно кресло в директорския кабинет и ще те накарам да коленичиш до бюрото ми и да го поемеш в уста?

Тя бе толкова възбудена, че едва си поемаше дъх. Седеше като омагьосана на стола си и наблюдаваше как Джо бавно се приближава към нея, а джинсите му са ужасно издути отпред.

— Защо да правя секс с теб? — небрежно попита тя. — Та ти дори вече не си човек от пресата.

Джо се надвеси над нея, слабините му бяха точно пред лицето й.

— Ще ми достави удоволствие да те накарам да си платиш за това — каза той.

Топаз гледаше втренчено очертанията на пениса му и изпита непреодолимо желание да го усети в себе си.

— Помоли ме да правя секс с теб — нареди Джо.

— Моля те, Джо — прошепна тя, изгаряна от страст.

— По-силно — настоя той, опитвайки се да сдържи подтика си да й се нахвърли на секундата.

— Моля те, вземи ме — каза тя, разтреперана от копнеж.

— Ще те обладая, когато съм готов — отвърна Джо, после коленичи и стисна здраво левия й глезен, и започна бавно да гали с език нежната вдлъбнатинка под кокалчето на глезена й.

Топаз изстена.

Джо се придвижваше нагоре по краката й сантиметър по сантиметър, отказвайки да бърза, задържаше я, ако тя се опиташе да се притисне в него. Накрая стигна до горната част на бедрата й и грубо смъкна бикините й.

Топаз се скова.

— Джо… Аз никога…

Но той вече усещаше благоуханието на нейното желание.

— Ще ти дам онова, което искаш, Топаз Роси — изръмжа той.

После, докато тя тръпнеше от страст, той бавно обходи с върха на езика си клитора й.

— О, господи! — извика Топаз. — О, боже мой!

— Недей да богохулстваш — подразни я Джо.

След това продължи да я гали с език.

— О, Джо! Обичам те! Обичам те! За бога, моля те, обладай ме! Обладай ме! — молеше се Топаз, обезумяла от удоволствие.

Пенисът на Джо бе толкова набъбнал, че направо изпитваше болка. Без да спира да гали Топаз, той изрита маратонките си и смъкна джинсите.

— Наистина го искаш, нали — каза той. — Нищо, че си католичка. Искаш еврейският ми пенис да потъне в теб. Нали така?

Топаз се извиваше под ласките му, напълно изгубила дар слово.

Джо грубо я свали от стола и без да може да се сдържи и секунда повече, проникна в нея, изгубвайки се в удоволствието на стегнатата й гореща плът около него.

Двамата бяха в пълен синхрон.

— Обичам те — каза Джо.

— И аз те обичам — отвърна Топаз.

— Може да забременея — каза Топаз.

— Знам — каза Джо.

— Ще се ожениш ли за мен? — попита Топаз.

— О, да — отвърна Джо Голдстийн и я облада за четвърти път. — Да.

Двадесет и пета глава

Елизабет Мартин отново организираше своето парти. И отново и Роуина Гордън, и Топаз Роси бяха поканени. И този път всички ги наблюдаваха внимателно.

— Не можеш да се снабдиш с покана. Никой не може — заяви Роуина на Джон. — Ако живееше в Ню Йорк, тя непременно щеше да те покани, но ти си от Лос Анджелис. Елизабет не е Дейвид Гефен или Майк Овиц. Това, че си шеф на филмово студио, изобщо няма да я впечатли.

— Ще си намеря покана — отвърна й Джон Меткалф с безгранична самоувереност и наистина го направи.

— Как успя? — изненада се Роуина, когато той й се обади седмица преди събитието. — Това е невъзможно.

— Няма нищо невъзможно — подразни я Джон и отказа да й разкрие тайната си. — Ще те взема в осем.

— Какво ще облечеш? — обърна се Джо към Топаз.

Откакто живееха заедно, Голдстийн бе развил невероятно силен интерес към дамската мода, що се отнася до Топаз. Дръзкият й стил на обличане някога го вбесяваше, но сега той направо го обожаваше. И какво, ако видът й притеснява колегите й? Топаз не даваше отчет никому. Тя бе свободен дух. Именно затова не бе могъл да я забрави.

— Почакай и ще видиш — отвърна му тя.

— Ще бъдеш най-красивата жена на бала — заяви Джо, приближи се и я взе в прегръдките си.

— Още не съм ти казала какво ще облека — изтъкна тя.

— Ще бъдеш най-красивата дори и да се появиш в стари дрипи — каза той и я целуна.

— Не можеш вечно да ме отбягваш — каза Майкъл Кребс. — И двамата ще сме на партито на Елизабет.

Гласът му звучеше напрегнато и Роуина усещаше как той едва сдържа гнева си.

Вече цял месец тя общуваше с него само по факса, предаваше му съобщения по Барбара или оставяше заместника си да преговаря с него. Когато й звънеше вкъщи, тя оставяше да се включи телефонният секретар. Искаше да си даде време, за да се развият отношенията й с Джон, а това означаваше да не се чува с Майкъл. Най-накрая се бе обадила в офиса му, в дванайсет без четвърт. Прилично и безопасно време, когато и други хора от персонала му вероятно щяха да са наоколо.

Пое си дълбоко въздух.

— Също и Джон Меткалф — каза тя. — С когото излизам сега.

От другата страна настъпи пауза.

— Чудесно! — весело каза Майкъл. — Поздравления, Роуина, това е чудесно. Но какво общо има с нас?

— Не мога да правя нищо с теб вече, Кребс — Роуина леко се усмихна. Някои неща не се променяха.

— Разбира се, че можеш — простичко заяви той. — Преди винаги си го правила.

— Джон е по-различен.

Кребс стисна здраво слушалката и чак кокалчетата на пръстите му побеляха. Направо не можеше да повярва колко гневен се чувстваше. Обиден. Измамен. Отблъснат. Разбира се, че Джон Меткалф беше различен — млад, привлекателен, неженен, президент на филмово студио, богат. Мъж, който всяко лято попадаше в списъка „Най-желаните ергени в Америка“.

По-богат и по-влиятелен от него.

По-млад.

— Е, изборът си е твой — каза й той колкото е възможно по-небрежно. — Но мисля, че постъпваш глупаво. Двамата с теб добре се забавлявахме.

Неочаквано Роуина забеляза, че очите й са пълни със сълзи.

— Да, така е — призна тя.

И двамата веднага си представиха последния път, когато бяха правили секс — в хотела в Мюнхен, по време на европейската част от турнето „Хийт Стрийт“, когато едва бяха успели да се доберат до стаята, преди да разкъсат взаимно дрехите си и да се нахвърлят един върху друг. Кребс бе обладал Роуина права, с гръб към стената, докато тя бе все още полуоблечена.

— Роуина… — обади се Майкъл.

— Трябва да тръгвам — разбърза се тя и прекъсна връзката.

„Все трябваше да свърши някога, каза си Кребс. Не ми пука. Беше забавно и само толкова“.

Роуина бе тази, която през цялото време се измъчваше от връзката им. Той, Майкъл, изцяло постоянстваше в отношението си. Деби беше неговата жена и той я обичаше. Роуина… не биваше да го прави с нея, но пък тя бе толкова добра. И той обичаше да е с нея, когато тя не хленчеше и не се оплакваше или не се разнежваше прекалено.

Джон Меткалф значи. Ами браво на нея.

— Ели, по дяволите! — изрева Кребс. — Къде са записките ми?

Понякога човек работи през целия ден и не усеща колко е уморен, докато не поседне накрая. А понякога може да работи неуморно години наред и да не осъзнава колко е самотен, докато не срещне някого. Това се случи с Роуина Гордън в Лос Анджелис; отначало бе изпитвала някакво притеснение от Джон Меткалф, каквото не бе усещала с никой от останалите си любовници; после бе щастлива просто от факта, че тялото й реагира на мъж, който не доминира над нея; и накрая не спираше да се изненадва, когато го виждаше на прага си всяка вечер, от цветята, които пристигаха всяка сутрин, от безкрайните комплименти и обяснения в любов. Откри, че отлага непрекъснато заминаването си от Лос Анджелис, а после една сутрин се събуди в красива спалня в Бевърли Хилс, в обятията на любовника си, и реши, че Джон я прави щастлива.

Да е с него — това я правеше щастлива. Да излиза открито с него. Комплиментите му я правеха щастлива, а също и когато се любеше с него. С него не изпадаше в онази сексуална нирвана, както с Майкъл, но пък Джон не беше женен и й предлагаше любовта си.

А тя вече наближаваше трийсет и не бе имала сериозна връзка с мъж, откакто бе срещнала Майкъл Кребс.

Да, беше постигнала много. Бе се борила здравата в Лондон, а също и в Ню Йорк и бе победила и двата пъти. Беше президент на „Музика Рекърдс“ за Северна Америка и влиятелна фигура в избраната от самата нея сфера. Разбира се, имаше още какво да постигне в професионален план, но вървеше по прав път. Беше богата. Известна сред хората от нейния бизнес. Музикалните списания вече я споменаваха само по малко име — знак, че наистина е успяла.

Но не беше омъжена и нямаше деца. Поредното момиче с кариера в Ню Йорк, само и нещастно влюбено в мъж, който не го обича и дори не се преструва, че е така.

„Не! Имам избор!“, каза си Роуина онази сутрин, загледана в красивото лице на Меткалф на възглавницата до себе си. Нямаше нищо хубаво в ролята на жертвата, в това да се прави на Ланселот, страдащ по недостижимата Гуиневиър.

Тя щеше да избере щастието. Избираше Джон.

Топаз избра тоалета си с голямо старание. Винаги се бе грижила за външния си вид, но този път бе особено важно. Трябваше да се облече подходящо за новия си пост на директор на „Америкън Магазинс“ за Източния бряг — най-младия в историята на компанията и едва третата жена, която изобщо бе стигала толкова високо в йерархията. Миналия месец списание „Пийпъл“ я бе нарекло „новата Тина Браун“ и Топаз се чувстваше безкрайно развълнувана. На върха на щастието. Ако отново й се удадеше случай да срещне Тина Браун, искаше да изглежда зашеметяващо за снимката. Роуина би нарекла тези мисли повърхностни. Тя самата смяташе, че е откровена.

Освен това трябваше да изглежда страхотно и заради Джо. Това щеше да е първият път, в който излизаха официално пред обществото след годежа си.

„Така Мариса ще има за какво да пише“.

А и трябваше да изглежда по-добре от Роуина Гордън.

Топаз все още изгаряше от гняв при мисълта за тази жена. Болката от първото й предателство бе избледняла с времето, но не и студенината и надменността в отношението й. Вярно, че бе отмъкнала една група изпод носа на Роуина, но след това всички точки бяха за сметка на другата. Успехът на „Музика“, „Атомик Мас“, които бяха преживели онзи скандал с наркотиците — „Господи, колко мразя журналисти, които не проверяват източниците си на информация!“ — бяха разпродали всички места в „Колизеума“.

Искаше само да си го върне. Нали беше италианка. Никой не можеше да я обиди и да му се размине без нищо.

И въпреки това Топаз навярно щеше да остави всичко да отмине. Не беше лудо влюбена в Нейт Роузън — макар че го осъзна едва след като срещна Джо — но го бе обичала и смъртта му промени трескавото й отношение към живота. А с Джо Голдстийн наистина бе една блажено влюбена жена със страхотна кариера.

Но Роуина Гордън отново я бе подтикнала да прекрачи границата.

Стана в деня, след като Джо й предложи. Денят след концерта на „Атомик Мас“ в „Колизеума“, за който бяха получили възторжени отзиви. Топаз тъкмо бе влязла в кабинета си, настроена за много приятна среща с Мат Гауърс, който щеше официално да я назначи за член на борда. След като имаше Джо и работата си, тя се чувстваше толкова щастлива, че дори и гледката на тържествуващия Джо Хънтър в предаването „Добро утро, Америка“ не успя да помрачи настроението й.

Но тогава влезе асистентката й с огромен пакет.

— Това пристигна тази сутрин от „Лутър Рекърдс“ — каза тя. — Трябваше да се подпиша за пратката. Искате ли да я върна веднага обратно?

— Не. Ще го отворя — полюбопитства Топаз.

Разкъса кафявата опаковъчна хартия и усети пристъп на гняв.

Беше тенис ракета, марка „Дънлоп“, с малка бележка към нея: „Авантаж за госпожица Гордън“. Взе я в ръце и направо не вярваше на очите си. След три години в Съединените щати проклетата рядка синя кръв на Роуина не се бе стоплила и с един градус. Тя така и не се бе извинила, не бе обяснила станалото, смяташе всичко за игра. Направо й се присмиваше.

В този ден Топаз реши, че това вече е истинска война. Щеше да унищожи Роуина Гордън, колкото и време да й отнеме.

„Искаш да играем по този начин? Дадено“.

Топаз се завъртя, оглеждайки се в голямото стенно огледало. Роклята бе първият й поръчков тоалет уникат, със съответната цена — но точно сега тя смяташе, че си е струвала и последния цент.

Беше разкошна бална рокля от бледорозов сатен, вталеният корсаж бе обсипан с бродирани на ръка златни мъниста, а полата се спускаше над коравите дипли от златен брокат. Докато се оглеждаше внимателно в огледалото, Топаз извади любимите си абаносови гребени и вдигна косата си в копринен кок високо на тила, закрепи го добре и после го фиксира с лак — този царствен стил подчертаваше дългата й, изящна шия. Добави висящи коралови обици и рубинено колие — изключително красиво бижу от „Картие“, което Джо й бе поднесъл две седмици след годежа.

— За какво е това? — очарована попита тя, когато й бе подал кутийката по време на вечеря в „Илейн“.

Една жена на съседната маса неволно въздъхна, когато Топаз смаяна повдигна прекрасния наниз от рубини към светлината.

— Просто за това, че сме живи — отвърна Джо, който усещаше как сърцето му направо ще се пръсне от любов при вида на сълзите в очите й.

Беше истинско мъчение да са разделени. Всеки ден, когато се целуваха за довиждане, нарочно се бавеха, защото не искаха да се разделят. Срещаха се за обяд и единият от двамата винаги чакаше другия след работа. Навсякъде ходеха хванати за ръка като тийнейджъри. Топаз понякога му звънеше на прекия телефон в NBC и подробно му описваше какво й се иска да му прави в момента, така че той не можеше да се изправи поне четвърт час след това заради ерекцията в панталоните си. Нейт никога не би й позволил, на Джо страшно му харесваше. Когато вечер се върнеше у дома, ако Топаз искаше да се любят три пъти, Джо искаше да го направят пет пъти. В случаи, когато Нейтън би я отблъснал, Джо молеше за още. И ако Нейтън я бе карал да се чувства добре, то Джо направо я караше да крещи от удоволствие.

„Искам да имам деца от теб“, му бе прошепнала тя в ресторанта и Голдстийн, задавен от силата на чувствата си, бе отвърнал: „Мисля, че това може да се уреди“.

Още преди да приключат с предястието, Топаз бе помолила да им донесат сметката.

— Мога ли да вляза вече? — извика откъм кухнята Джо.

— Да — отвърна тя, докато се пръскаше с „Джой“.

Обърна се, когато той се появи на вратата, повдигнала с една ръка роклята си, докато си слагаше златните пантофки на висок ток от „Курт Гайгер“.

— Харесва ли ти? — притеснено попита тя.

Джо Голдстийн огледа годеницата си от глава до пети — бавно, наслаждавайки се на нежния сатен в розово и златисто, на сексапилните обици и на това как искрят неговите рубини върху млечнобелите й пълни гърди, които изглеждаха дори още по-големи, повдигнати от умело скроения корсаж. Сините й очи го гледаха с очакване, очертани от нежните червеникави мигли, а косата й блестеше меко на светлината.

— Красива е — спокойно каза той, — но нещо липсва.

— Какво? Смяташ, че трябва да нося чантичка ли? Но тя изобщо не би подхождала на такава рокля…

— Не. Не чантичка — подаде й малка кутийка за бижута с емблемата на „Аспри и Ко“ на капака. — Чаках подходящия момент, за да ти го дам.

С разтуптяно сърце Топаз отвори кутийката и видя великолепен годежен пръстен с тъмен изумруд, обграден от диаманти. Когато най-сетне откъсна очи от него, забеляза, че Джо е коленичил пред нея.

— Знам, че вече ми предложи — каза той, — но аз съм традиционалист… Топаз Роси, ще се омъжиш ли за мен?

— Да — отговори Топаз. — О, да! О, Джо, обичам те!

— Изглеждаш чудесно — каза Джон, когато Роуина го покани да влезе. Той огледа набързо апартамента й. — Напълно в стила на Ню Йорк.

Роуина бе избрала дълга рокля от сребърна коприна от „Исак Мизрахи“, с тънки презрамки, прилепнала по тялото. Бе я съчетала със сребърни кожени сандали от Джими Чу, бял шал от „Ермес“ и сребърен кръст на семпла верижка. Косата й падаше свободно по гърба й като наметка от бледо злато. Напоследък предпочиташе този стил — елегантен и минималистичен. Преди година бе преобзавела апартамента според новите си предпочитания — мебелите в стил „Крал Джордж“ и английските акварели бяха отстъпили място на ниски масички в японски стил, също толкова ниско канапе и оризови постелки. Всички високотехнологични приспособления на много зает делови човек заемаха възможно най-малко пространство.

Джон забеляза факс машината и телефона до леглото и тънките колони на стереото на стените.

— Никога не спираш да работиш, нали?

Роуина взе тъничко портмоне от тоалетката и го хвана под ръка.

— Какво друго да правя? — попита тя и той сякаш за миг долови сянка на съжаление в тона й.

Светкавиците проблясваха около тях като излезли от контрол фойерверки.

Роуина, осъзнаваща вниманието на пресата, кимна на Топаз Роси с ледена усмивка. Джон вече бе влязъл вътре и разговаряше с различни хора в залата като истински професионалист, но Джо Голдстийн стоеше до приятелката си. Роуина го разпозна от снимката, публикувана в списанията в Лос Анджелис — новия вицепрезидент в програмния сектор на NBC, нали така?

„Е, отново те надминах“, помисли си тя тържествуващо.

Огледа Голдстийн с искрено любопитство. Беше много привлекателен и съвсем различен от типа мъже, които обикновено харесваше Топаз. Роси изглеждаше направо сензационно; Роуина завидя по детински на великолепната й рокля, женствената й фигура и смайващото колие. Редом с Топаз, нейната елегантна простота в облеклото просто бледнееше.

— Добър вечер, Роуина — любезно поздрави Топаз.

„Акцентът й е станал по-отчетлив, откакто живее в Ню Йорк“, забеляза Роуина, без да си даде труд да отговори.

— Познаваш ли годеника ми Джо Голдстийн? — продължи Топаз. — Джо напусна „Америкън Магазинс“, за да работи в телевизията. Предполагам, си чула, че аз съм новият директор на компанията за Ню Йорк.

— Да — отвърна Роуина с презрение.

Топаз усети как гневът се надига в нея като кипящо масло. Същата Роуина Гордън, за която приятелството беше въпрос на удобство, а бедните момичета си оставаха такива, независимо колко нагоре по стълбицата са се изкачили.

— Това не те интересува — каза тя.

Роуина погледна Топаз застанала пред нея, с ръката на Джо, обхванала талията й покровителствено, с проблясващия на ръката й годежен пръстен, прекрасна и тържествуваща. Сияеше от щастие, но едновременно с това беше настръхнала предизвикателно. И онази нейна стара и студена страна от характера, която смяташе, че е погребала в миналото и която бе отказала да признае първото й предателство, която бе решена да спечели на всяка цена, която знаеше точно как да нарани човек, излезе на повърхността, жадуваща за битка.

— Защо да се интересувам от вас, госпожице Роси? — наблегна тя на обръщението. — За мен не означаваш абсолютно нищо. Ти си просто един журналист и усилията ти да ме спреш досега не са дали никакъв резултат. Напълно в стила на момичето, което познавах в Оксфорд, е да се вманиачава заради някакъв незначителен спор.

Отвори портмонето си, извади малко флаконче „Шанел 5“ и небрежно парфюмира китките си с аристократичен жест.

— Камъните и копията могат да строшат кокалите ми, но думите не могат да ме засегнат — каза тя с усмивка, после се извърна от тях, отиде при Джон Меткалф и го целуна по бузата.

Топаз дълго остана загледана след нея.

— Каква кучка! — коментира Голдстийн.

— Джош тук ли е? — попита Барбара Линкълн, когато се приближи до тях в разкошна рокля с гол гръб от бяла органза, която прекрасно контрастираше с черната й кожа. Целуна Роуина по бузата и добави: — Изглеждаш така, сякаш си видяла призрак.

— Добре съм — отвърна Роуина. — Джош не можа да дойде, вече е прекалено възрастен, за да лети често през Атлантика.

— Вярно ли е, че ще има размествания в борда? Здравей, Джон, скъпи, как си? — добави тя, наведе се и го поздрави с целувка по бузата. — Грижиш ли се за най-добрата ми приятелка?

Тя намигна одобрително на Роуина зад гърба на Меткалф. Барбара си оставаше единствената й позната, която преценяваше мъжете като че ли са някаква стока.

— Все още се грижат за мен — отговори Джон. — Двамата с Роуина се опитваме да измислим начин да печелим толкова много пари като теб.

— Това е сложно — каза Барбара и при всяко нейно движение безброй искрици светлина се отразяваха от диамантите на врата, китките и ушите й. — Аз притежавам двайсет процента от най-голямата група в света и вторият им албум излиза след месец. Сега търся да си купя собствена държава. Нещо скромно, като например Малта или Сейнт Китс… но бордът, Роуина. Не ми отговори на въпроса.

Приятелката й се сепна и откъсна очи от мъжа, който тъкмо бе влязъл в залата и сега приказваше с Рудолф Джулиани.

— Какво? О, да — потвърди тя. — Вярно е. Сега Оберман може и да няма решаващ глас, не че новите членове са склонни да му противоречат… Става дума за някакъв адвокат от Франция и консултант по мениджмънта от Великобритания.

— Трябва ли да се притесняваме? — попита Барбара, която забеляза как новият гост се откъсна от бившия кмет и се запъти към тях. Знаеше, че е имало възражения относно повишението на Роуина.

— Не и след като подписа договора за втория албум на „Атомик Мас“ директно с „Лутър“ — изтъкна Джон. — Сега Роуина трябва да е сериен убиец, за да я уволнят.

— Здравей, Майкъл — каза Барбара, поздравявайки приятеля си, който се бе приближил до тях.

Кребс я целуна по бузата. Роуина изтръпна.

— Здравей, скъпа, как вървят нещата? — попита той любезно и добави: — Здрасти, Роуина.

— О, както обикновено — усмихна се Барбара. — Препълнени стадиони, организатори, молещи ме на колене да им уредя допълнителни дати.

Майкъл се засмя.

— Кой е мениджър на турнето този път? Пак ли Уил Маклауд?

— Той и само той — потвърди Барбара. — Че кой друг? Заедно ли сме настанени за вечерята, Роуина?

— Не, тя ще бъде до Джейк Уилямс — каза Джон, като провери в списъка за разпределението на гостите.

Роуина гледаше Майкъл Кребс и усещаше как сърцето й се блъска в гърдите й. Виждаше го за пръв път, откакто бе заминала за Лос Анджелис. Носеше тъмен костюм от „Джийвс и Хокс“; абаносовият цвят подчертаваше поразителните му черни очи. Белите коси на слепоочията му бяха пооредели, но за нея това нямаше значение. Тя смяташе, че Майкъл Кребс е като Шон Конъри — от онези мъже, които с възрастта стават все по-привлекателни.

Кребс не й обърна почти никакво внимание и изобщо не бе погледнал към русия й кавалер. „Надявам се, че няма да направи сцена“, помисли си тя.

— Не му обръщай внимание, ако Джейк излезе до тоалетната — мрачно каза Барбара.

— Има ли някакъв проблем? — попита Роуина, притеснена за китариста на групата си. Знаеше какво означава това.

— Да, така мисля — отвърна приятелката й и с поглед намекна на Роуина, че мястото не е подходящо да го обсъдят.

— Ти си продуцентът, Майкъл, нали? — попита Меткалф. — Сигурно си сътрудничите много отблизо с Роуина по този проект.

Кребс бавно се обърна с лице към по-младия мъж.

— Точно така е — каза той безизразно. — Познаваме се отдавна. Джон Меткалф, нали? Разказвала ми е за теб.

Роуина погледна от единия към другия, а усмивката бе като закована за лицето й. С периферното си зрение забеляза журналистката от клюкарската рубрика Мариса Матюс да се навърта наоколо.

— Радвам се, че се запознахме — любезно каза Майкъл. — Трябва да ида да поговоря с групата.

Тя смаяна го наблюдаваше как подава ръка на Джон и се отдалечава, без дори да я погледне през рамо.

Роуина не можеше да повярва. Никакъв гняв, никаква враждебност — нищо.

— Скъпи гости, дами и господа — високо обяви един лакей, — вечерята е сервирана.

— Не можеш да я оставиш да й се размине така — промърмори Джо на Топаз, докато сядаха на местата си.

— Не се тревожи — отвърна тя, настанявайки се на махагоновия стол сред шумоленето на сатен и златен брокат. — Това ще свърши още тази нощ.

— Тази нощ ли? И как ще го направиш?

— Тя ми напомни, че не съм се променила — отговори Топаз. — Тогава ми хрумна нещо. Връщам се към основните похвати.

— Какво? Кажи ми — попита Джо заинтригуван.

Топаз поклати глава.

— Така ще разваля изненадата — усмихна му се и добави: — Прекрасни цветя, нали?

Голдстийн озадачен погледна към украсата от орхидеи и оранжеви кремове на всяка маса.

— Какво общо имат цветята, по дяволите? — възкликна той.

— Ще разбереш — отвърна тя.

Тази година изненадата беше храната. Главният готвач на Лиз Мартин бе приготвил блюда в такова невероятно изобилие, че всяко ново ястие предизвикваше възклицания на одобрение и смайване сред гостите. Предястието бе огромна порция хайвер от белуга, сервиран прилежно пред всеки с резен лимон в индивидуални ледени скулптури, шестстотин различни фантастични мини шедьовъра — малки блестящи произведения на изкуството, предназначени за няколко кратки минути употреба. За Роуина имаше прозрачна балерина, крепяща вкусните черни перлички над главата си в изящна кошничка. Пред Джо Голдстийн сложиха приклекнал бейзболист, а хайверът се намираше в ръкавицата му на кетчър. Следваха омари в сос от киселец, сервирани с истински трюфели; топла салата от фазан и яребица; превъзходен шербет от грейпфрут за прочистване на небцето; и накрая благоуханен ванилов сладолед, поднесен със сироп от горчив шоколад и миниатюрни, прекрасни лястовички от захарна глазура — птичките бяха фирменото лого на „Мартин[1] Ойл“.

Джейк Уилямс явно бе изгубил апетита си.

— Опитай — подкани го Роуина, предлагайки малко от салатата от фазан на китариста.

Той поклати глава.

— Не съм гладен.

Роуина бе притеснена. Само за няколко месеца Джейк бе отслабнал поне с пет килограма. Напрегнат и мрачен, цяла вечер й отговаряше рязко и се бе появил на най-бляскавото парти за годината в една от рекламните тениски на „Атомик“, съвсем не в стила му.

— Предполагам, ще ми кажеш, че не бива да вземам наркотици — заядливо се обади той, обръщайки се към нея.

Тя само сви рамене и сребърната й рокля се разлюля по тялото й.

— Вземай наркотици, щом искаш, човече. Виж, и аз съм вземала някое и друго хапче екстази навремето. Това си е част от бизнеса, всички го правят. Номерът е да не се оставиш наркотиците да те контролират.

Майкъл откри Роуина в края на партито, докато Джон бе потънал в разговор с Джордж Стефанополус.

— Ако се отбиеш другата седмица, мога да ти пусна предварителните записи на новия албум — каза той. — Искат да го нарекат „Зенит“.

— „Зенит“. Добре, ще дойда — отвърна тя и зачака той да добави и още нещо, да й каже, че не може да напусне жена си, че Джон Меткалф е глупак, да й заповяда да се върне в леглото му.

Щеше да му откаже категорично.

— Чудесно — каза само Майкъл, а тъмните му очи бяха безизразни. — Ще се видим тогава. Приятна вечер.

И той отмина към гардеробната.

Тя остана загледана след него, проклинайки се и питайки се защо се чувства толкова наранена.

— Готови ли сме да си тръгваме? — попита Джон, който се появи зад нея и я прегърна.

Роуина се притисна до гърдите му, благодарна за познатата топлота на тялото му, за утехата и за факта, че някой, който й е скъп, ще се люби с нея тази нощ.

„Чудя се дали и Деби Кребс мисли така“.

Топаз Роси и Джо Голдстийн бяха сред последните, които останаха на партито. Джо не си спомняше да се е забавлявал толкова, освен на голяма победа на „Метс“. Прекара си великолепно, докато получаваше похвали от най-добрите и преуспели хора в Ню Йорк за работата си в NBC, а после получи и нови поздравления, когато се разчу новината за годежа му. Топаз също получи немалко похвали заради издигането си в корпоративния свят, а роклята й бе истинска сензация — на парти, което изобилстваше от дизайнерски тоалети, тя бе фотографирана за „Венити Феър“, „Воуг“ и „Уиминс Уеър Дейли“, а Лиз Смит я бе разпитала подробно за моделиера й. Голдстийн направо се пръскаше от гордост.

— От теб ще стане идеална съпруга за показ — каза той.

— И от теб ще излезе доста приличен съпруг за показ — върна му го тя и двамата останаха за миг загледани един в друг.

Копнееха да се целунат, но не смееха пред толкова много хора и само се наслаждаваха на сексуалното си привличане.

— По-късно — прошепна й Джо на ухо.

Тя направо кипеше от енергия през цялата вечер, чаровната усмивка не слизаше от лицето й, смехът й бе искрен и непресторен, докато се забавляваше от всяко ново запознанство, наслаждаваше се на храната, шегуваше се с приятелите им.

— Какво ти е влязло под кожата? — попита Голдстийн, когато се канеха да си тръгват и той прегърна годеницата си и я целуна леко по челото.

— Ти. Преди около четири часа — подразни го Топаз.

— И няма друго?

— Може би има и още нещичко — призна тя и му направи знак да я последва към една маса в средата на залата.

— Тук седеше Роуина Гордън! — възкликна Джо. — Топаз, какво, за бога, си направила?

Широко усмихната, тя бръкна в деколтето си, порови малко и измъкна мъничък касетофон.

— Помниш ли интервюто с Дейвид Ливайн?

— Разбира се — отговори той.

— Ами това не беше закачено за мен през цялата вечер, а…

— Цветята! Да не искаш да ми кажеш, че си скрила касетофон във вазата?

— Именно това ти казвам — каза усмихната Топаз.

[1] Martin (англ.) — лястовица. — Б.пр. ↑

Двадесет и шеста глава

Мениджърът на турнето на „Атомик Мас“ Уил Маклауд крачеше зад сцената със свиреп вид както обикновено и другите гледаха да не му се пречкат. Той беше постоянно в движение, търсеше къде нещо би могло да се обърка, преди проблемът да се е появил, проверяваше дали всичко е наред с групата, решаваше хиляди проблеми за една вечер — от вода във високоговорителите до разрешителни за камионите и летателния график на частния самолет, и винаги, непрекъснато проверяваше отново и отново списъка с гостите. Ламинираният му пропуск с неограничен достъп на служител на турнето подскачаше по гърдите му, докато тичаше, но хората от охраната из цяла Европа, Америка и Далечния изток рядко искаха да им го показва. По принцип човек поглеждаше Уил само веднъж и не му препречваше пътя. Не и ако ценеше способността си за придвижване.

Има нещо като правило, особено в средите на хард рока, според което грубата външност прикрива сърдечни мъже, привързани към семействата си, които вечно мечтаят за жените си и малките си дъщерички в Алабама. В случая с Уил Маклауд грубата външност прикриваше също толкова груб характер. Той не беше женен, беше родом от Глазгоу и корав като камък. Интересуваше се единствено от това шоуто да е добро, да си получи заплатата, да си намери момиче за секс и да се напие. Освен това държеше на приятелите си. Маклауд нямаше семейство и не искаше такова, беше абсолютно пристрастен към живота на път, но когато се сприятелеше с някого, беше му верен до гроб.

По време на трите световни турнета „Атомик Мас“ и до известна степен жените и приятелките на момчетата бяха станали негови приятели. А също и мениджърът им Барбара Линкълн.

Маклауд леко се изненада, че се оказа в това положение. Барбара имаше същия шанс да му стане приятелка, колкото и някой активист на движението за защита правата на хомосексуалистите. Тя просто не беше неговият тип. Беше жена, а това в по-голяма част от случаите автоматично я изключваше от групата на потенциалните му приятели. Освен това беше и негов шеф, което вече бе направо прекалено, що се отнася до Уил. Трето, тя се намираше на светлинни години от определението „едно от момчетата“. В изключително редките случаи, когато имаше нещастието да срещне жена по време на турнето (всъщност да срещне жена, която работи за турнето — снабдителка, помощник-гардеробиерка или по-рядко срещаната и от бяла лястовица жена шофьор на камион или механик), тогава поне очакваше девойчето да направи и невъзможното, за да стане част от групата на момчетата: да се смее гръмко на неприличните шеги, да не обръща внимание, ако някой от служителите „забавлява“ някоя почитателка зад генераторите или псува като хамалин, и въобще да се старае да остане незабележима.

Барбара, необяснимо защо, бе отказала да прави всичко това.

Тя се появяваше на турнето, облечена в „Шанел“ или „Армани“, напълно гримирана и често носеше бижута. Не се шегуваше заедно с екипа, а ако момчетата четяха порно списания, при появата на госпожица Линкълн, ги напъхваха набързо под дивана. Не че й оставаше много време за общуване с екипа. Обикновено проверяваше дали момчетата от групата са добре, после намираше организатора на концерта и местния представител на компанията, представяше им се и веднага се залавяше за работа. Поемаше изцяло контрола над продукцията само пет минути след като пристигнеше на арената. Като я гледаше, Маклауд се чудеше как така телефонът не е имплантиран директно в ухото й.

Веднъж бе говорил с групата за това.

— Трябва да разбереш — каза му Джо, — че Барбара е умна. Имам предвид наистина страхотен ум. Може да се погрижи за всичко, така че да не ни измамят финансово организаторите, агентите и всички останали. А по отношение на звукозаписната компания — преди тя работеше за тях, затова й е пределно ясно точно какво става, а и познава всички. Отлично се разбираме с тях, нали? Тя се грижи за всичко и оставя на теб организацията на пътуването.

На Уил му трябваше доста време, за да се убеди. Накрая стана неин почитател — на сто и третия концерт от турнето „Хийт Стрийт“, в Рио. Бе влязъл в офиса на продукцията и завари Барбара, облечена в ефирна черна коприна, да спори с организатора.

— Не е особено практично — неодобрително коментира облеклото й Уил.

Навън бе страхотна жега, цареше пълен хаос, докато сглобяваха сцената и проверяваха капризните електрически инсталации, и повечето от момчетата на Маклауд бяха вир-вода от пот. Барбара, която само за миг престана да крещи на Васкелес, организатора на концерта, се обърна към Уил и кресна: „Затваряй си голямата уста, ще нося каквото си искам!“, и продължи с разправията.

Леко изненадан, Маклауд се заслуша в думите й.

— Аз не мога позволи го — хленчеше мъжът. — Инфлация.

— Това е кражба — изръмжа Барбара — и ти ще върнеш онова, което си взел в повече, приятелю, иначе няма да излезем на сцената.

— Не можете прави така, имате договор…

— Да, ти — също. И в договора пише по десет долара за билет. Не седемнайсет.

— Вие също получи повече пари — увещаваше я Васкелес, разперил безпомощно ръце. — Аз получи повече, група получи повече, всички щастливи, аз честен човек, ще плати и на вас също…

— Феновете ни няма да са щастливи, глупак такъв — изкрещя Барбара. — Не ме интересува, че ще има повече пари за групата! Дойдохме тук, за да свирим за всички, а не за тъпите богаташчета с басейни! Излез и кажи на всички, че всеки, който има билет за седемнайсет долара, може да го покаже на задния вход и да си получи веднага допълнителната сума, а всеки нов билет ще се продава за еквивалента на десет долара — или няма да излезем на сцената. И не се опитвай да ме изиграеш, защото проверих обменния курс, преди да напусна хотела тази сутрин.

— Невъзможно — сви рамене човекът. — Аз не мога направи това.

Барбара се обърна към Маклауд.

— Уил — каза тя, — колко време им трябва на момчетата да разтурят всичко?

— Два часа най-много — отвърна той с широка усмивка.

— Чудесно — зарадва се Барбара. — Ще им кажеш ли да почват веднага?

— Няма проблем, шефе — кимна Маклауд.

Организаторът го зяпна уплашено.

— Не! Не може направите това! Има сто хиляди човека чакат! Стане бунт!

Маклауд погледна мениджъра въпросително.

— Уил — обади се тя, — ти видя споразумението за цената на билетите, нали?

— Да — потвърди той.

— Кажи ми нещо — продължи Барбара. — Явно ми е изскочило от ума. Съгласихме се на специална цена за по-бедните територии, нали?

— Точно така — отвърна Маклауд и изгледа свирепо организатора.

— Аха. Така си и мислех. Би ли ми напомнил за колко ставаше дума?

— Десет долара в местна валута — изръмжа Маклауд, който се забавляваше.

— Десет долара. Не седемнайсет.

— Определено не седемнайсет.

— Абсолютно сигурно е, че не са седемнайсет.

— Десет долара.

— Е, знаеш ли какво? — продължи Барбара. — Очевидно на някои хлапета в Бразилия са им взели по седемнайсет долара, за да чуят „Атомик Мас“.

— За билети, продадени на черно?

— Продадени от официалния организатор. Какво смяташ, че трябва да направим в случая, Уил?

Васкелес погледна нервно към Маклауд. Шотландецът се бе надвесил над него.

— Смятам, че трябва да се връщаме у дома — безгрижно отвърна Уил. — И да се постараем и другите групи да разберат за този организатор.

— Прибирай багажа, Уил.

— Не! Не! — примоли се дребният човечец. — Те ще бунтуват се! Убият мен!

— Наистина ли? — попита Барбара и по тона й личеше, че изобщо не я е грижа.

Васкелес захленчи отчаяно.

— Добре, добре. Аз върне седемте долара…

Барбара се вторачи заплашително в него.

— Направи го — просъска тя. — Точно както казах. Върни парите веднага, не утре, не другата седмица, а незабавно. И ще ти кажа и още нещо. Моят отговорник за турнето ще те наглежда, в случай че пак имаш някои проблеми със смятането в последния момент. Ако объркаш нещо — с ледено спокойствие изрече тя, — той ще ти откъсне топките и ще ги завре в гърлото ти. Ясно ли се изразих?

Васкелес преглътна тежко.

— Да, сеньора — отвърна той с мъка.

Маклауд бе във възторг.

— Тя е фантастична — каза той на Марк Томас, когато по-късно същата нощ прибираха екипировката.

— О, бизнесът е в кръвта й — съгласи се барабанистът. — Най-добрият мениджър от женски пол след Шарън Осбърн.

Уил Маклауд стана добър приятел с шефката си и неин верен съюзник. Не провеждаха особено често задълбочени разговори, най-вече защото той не разбираше нищо от дизайнерски тоалети, сделки за милиони долари или двулични любовници, а тя не се интересуваше от футбол. От друга страна, когато седнеха да си приказват, обикновено бяха на едно мнение за важните неща — за групата, шоуто, арената и организацията на турнето. Барбара Линкълн го оставяше да си върши работата. До това лято разбирателството им бе абсолютно стабилно.

Това лято Джейк Уилямс започна да взема кокаин.

Отначало Уил не коментира факта. Ако Джейк бе един от служителите му, първия път щеше да му се развика, а втория — направо да го уволни. Но той не беше от работниците, а свиреше на ритъм китарата.

— Джейк извън контрол ли е? — попита го Барбара.

Уил се поколеба. Знаеше, че докато албумът завладява света, тя ще може все по-малко да пътува с тях. Уил се бе превърнал в нейните очи и уши. Тя му се доверяваше. Вярваше в него.

Замисли се за всяка бира, която бе изпил заедно с Джейк Уилямс, всеки футболен мач, който бяха изиграли, и за основния, ненарушим кодекс на турнето. Който включваше и заповедта: Не предавай приятелите си.

— Не, добре е — отговори Маклауд и започна да отбягва телефонните разговори с нея.

Разбира се, редовно пращаше по факса отчета за продажбите на билети и се обаждаше в офиса, но избираше време, когато тя е най-заета и някой от помощниците й се заемаше с него. Това бе предаване на доверието.

„Но какво, по дяволите, да направя?“, мислеше си Маклауд.

Момчетата от групата също не бяха глупави. Веднага разпознаха сигналите и Уил знаеше, че това не им хареса. Отначало всичко изглеждаше под контрол: Джейк никога не го правеше пред „Атомик“, рядко — по време на шоу, и изобщо не говореше за това. Човек почти можеше да го забрави. Почти, но не съвсем.

Турнето „Хийт Стрийт“ се проточи — обиколиха големите арени, откриха фестивала „Монстерс ъв Рок“ през лятото и продължиха да пълнят стадионите до пръсване. Докато продажбите на албума нарастваха по целия свят, от офиса на Барбара увеличаваха броя на датите, като резервираха по четири концерта в градове, които първоначално бяха заявили по един, и освен това добавиха и допълнителни маршрути за турнето, когато се включиха и нови територии; сега бяха тръгнали към Нова Зеландия и Австралия, после трябваше да вместят Япония, Хонконг, Тайван и Тайланд и накрая и най-новите места, добавени наскоро към картата на международните концертни турнета — Джакарта, Индонезия и Сингапур, както и Индия.

Една година се превърна в осемнадесет месеца, те от своя страна — в две години, а все още не се виждаше краят. Сега хората от поддръжката работеха на три смени, изнемогвайки с отпуски от по три седмици, освен Уил, който не можеше, а и не искаше да се връща у дома. Непрестанният прилив на адреналин го поддържаше във форма. Беше като водач на монголските орди, пълен господар на тази огромна сила, кръстосваща света.

С изключение на групата и още неколцина човека, мениджърът на турнето контролира всички, докато са на път. Властта му е абсолютна. Думата му е закон.

А Уил Маклауд си разбираше от работата. Беше справедлив шеф и работниците го уважаваха. Грижеше се всички да получат цялата си заплата, и то навреме, но ако хванеше някой да се размотава или непростимо да нарушава етикета, орязваше надницата му или го уволняваше. (Да разпродаваш безплатните билети, които ти се полагат, беше непростимо; да придумаш някоя почитателка да прави секс с теб в замяна на петоразреден пропуск с ограничен достъп — не. Феминизмът изобщо не бе засегнал Уил.) Маклауд командваше кораба си със здрава ръка и живееше заради приключенията, атмосферата и приятелството си с групата и момчетата от екипа.

Освен това получаваше добри пари. „Атомик Мас“ бяха щедри и след като стадионите се пълнеха, а албумите им се разграбваха от магазините, изведнъж около тях се завъртяха много сериозни пари. Продажбите на рекламни материали счупиха рекорда в Америка и „Брокъм“, производителите на рекламните им тениски, едва смогваха да задоволят търсенето. Уил ги забелязваше навсякъде — в баровете, по летищата, по будките за вестници. Където и да идеха, все имаше някой с тениска на „Атомик“. Златната молекула на син фон бе станала толкова популярна, колкото и ухилените черепи на „Металика“ или логото на „Гънс енд Роузис“.

Всички забогатяваха. Дори и на път, далеч от очевидните символи на богатството като къщи и коли, това се забелязваше лесно. Един счетоводител за турнето бе заменен с трима. Жената на вокалиста бе обсипана с диаманти. Алекс, басистът, започна да носи златен „Ролекс“. Зак, китаристът, редовно поръчваше бутилки шампанско за целия екип след края на всеки етап от турнето, а това включваше стотици хора. Групата престана да наема частен самолет и си купи собствен.

А Джейк Уилямс вземаше повече кокаин.

Сега Уил знаеше, че е направил грешка. Не биваше да го прикрива, не биваше да се притеснява да се намеси. Момчето се разболяваше. Вече не внимаваше и често излизаше от тоалетната с грозно бяло петно на бледото си лице. Когато Маклауд му го казваше, той само изругаваше и се избърсваше. Ставаше все по-слаб; винаги бе имал стройна фигура, но сега изглеждаше направо анорексичен. Дрехите висяха по тялото му. Ставаше раздразнителен, зъл и дребнав, когато бе друсан — качества, които не бяха част от характера му. И освен това нямаше никаква причина да спре.

Джейк Уилямс нямаше шеф и изкарваше стотици хиляди долари на месец. Можеше да се пристрасти към всеки познат на човечеството наркотик и да си угажда, колкото си ще, без изобщо да забележи колко скъпо му струва.

В продължение на два месеца все още свиреше добре.

После започна да пропуска репетиции.

След това започна да греши и на сцената.

Предния ден, за пръв път, откакто Маклауд работеше с тях, Джейк пропусна полета. Уил изпрати групата да тръгват и резервира два билета в първа класа за следващия полет до Рим. После хукна към хотела и успя да се добере до стаята на Джейк едва след поредица от щедри подкупи и страшни заплахи. Намери китариста проснат в безсъзнание на леглото, кльощавото му тяло бе полуголо, а от вената на ръката му стърчеше спринцовка. Маклауд я извади много внимателно.

„По дяволите! Господи, вече е минал на хероин…“.

Местният лекар, повикан спешно и още по-щедро подкупен, за да държи устата си затворена, го събуди и му даде очистително, за да го накара да повърне.

— Можеш да благодариш, на който там бог почиташ, че изобщо е жив — каза той на Уил, който и по-рано бе ставал свидетел на подобни истории и те никога не бяха свършвали щастливо.

Поне не бе взел свръхдоза. Маклауд облече Джейк и едва го завлече до самолета, където закопча колана на седалката му и каза на стюардесата, че е болен.

Трябваше да направи нещо. Бързо.

Със свито сърце Маклауд позвъни на домашния телефон на Барбара Линкълн.

— Мога ли да говоря с Джошуа Оберман, моля? — учтиво се обади Топаз Роси.

Точно пред нея огромните прозорци на шейсетия етаж разкриваха гледката към остров Манхатън, прострян в краката й. Ако се обърнеше надясно, можеше да види „Музика Тауърс“, високата сграда до Сентръл парк, която проблясваше на слънцето.

„Изглежда толкова спокойно. Не за дълго“.

— Да?

Топаз се усмихна на сърдития глас, любопитна да чуе как звучи по телефона шефът на Роуина. Стар, сприхав, интелигентен.

— Господин Оберман, обажда се Топаз Роси от „Америкън Магазинс“.

— Знам точно коя сте — студено отбеляза Оберман. — И предполагам, че имате много основателна причина за обаждането си.

Тя се усмихна.

— Да, сър, смятам, че е така. Бяхме изпратили наш репортер да отразява в продължение на месец първия етап от турнето „Зенит“ на „Атомик Мас“ и планираме да публикуваме голяма статия в списание „Уестсайд“ следващата седмица относно зависимостта на Джейк Уилямс от хероина и кокаина.

Последва пауза.

— Без коментар.

— Разбирам, господин Оберман. Обаждам се просто за да сме наясно относно официалната политика на „Музика Ентъртеймънт“ по отношение употребата на незаконни наркотични вещества.

— Политика ли? Не разрешаваме подобно нещо, нито го толерираме. Съвсем ясно е — отсече Оберман.

— Значи ако служител на вашата компания насърчава някой музикант да взема забранени наркотици, това би било основание за незабавно уволнение?

— Да, но никой от моите служители никога не би направил подобно нещо — сряза я Оберман. — Това ли е всичко, госпожице Роси? Аз съм зает човек.

— Благодаря ви, господин Оберман, бяхте изключително любезен — сладко измърка Топаз.

Затвори телефона и се усмихна весело.

Барбара извървя пеша последните стотина метра по „Пасео Вирхен дел Пуерто“, след като се наложи да слезе от таксито заради полицейските бариери към стадион „Висенте Калдерон“, чийто огромен силует се очертаваше на фона на вечерното небе, осветен отвсякъде от прожекторите. От високоговорителите се разнасяше силна музика, в момента звучеше разтърсващият рап рок на „Хаус ъв Пейн“. Наоколо имаше хиляди фенове — задръстваха улиците и се тълпяха пред различните входове отстрани на стадиона, седяха по бордюрите на тротоарите с бира и хотдог, пушеха трева, скупчваха се около масите с рекламни стоки и крещяха на испански и на още няколко различни езика. Ламинираният й пропуск, окачен на обикновена черна връзка, бе прибран на сигурно под блузата й. Всъщност бе скътала малката пластмасова карта до гърдите си и използваше сутиена си, за да задържи връзката, така че той да не се подмята. Някое от хлапетата можеше да го откъсне, а никога не би се добрала зад сцената без пропуск. Не говореше испански, а охраната на концерт на „Атомик Мас“ напоследък бе като на някой държавен глава.

Барбара си проби път през феновете от едната страна на стадиона; явно задната част на сцената беше от този край, тъй като можеше да различи всички камиони с генератори, скупчени един до друг — дебели проводници и гумирани кабели тръгваха от тях и водеха към задния вход на арената. Когато се измъкна от голямата тълпа, разхлаби връзката на ламинираната карта и я извади над блузата си, стигайки до първата редица от охранители.

Те само я погледнаха и стотина килограма заплашителни мускули се отстраниха от пътя й. Феновете, които се бяха скупчили около кордона, я зяпнаха и се развикаха умолително след нея на испански. Барбара мина през тунела, водещ към района зад сцената, като се оглеждаше за някой познат или за табелка, насочваща към съблекалните или офиса на продукцията. Наоколо минаваха забързани служители от екипа, понесли стойки за китари и допълнителни стикове за барабаните, заети с последните довършителни детайли по подготовката на сцената за „Атомик“ и изнасящи оборудването на подгряващата група. Чудеше се как е минало изпълнението на новата подгряваща група „Накълхедс“. Щеше й се да види и тях, но бе решила, че е по-добре да не се появява на арената преди началото на шоуто; иначе все някой щеше да я забележи и да каже на Маклауд или на Джейк, а тя не искаше да им даде време да се скрият. Никой не знаеше, че е тук. Искаше да си остане така.

Зави зад ъгъла и се озова в снабдяването. Зад амфитеатралната сцена бяха подредени дълги сгъваеми маси с топли и студени закуски, огромни димящи тенджери с чай и кафе, хладилна камера с кока-кола, бира и минерална вода. Когато Барбара влезе, хората от екипа се подкрепяха и се закачаха с момичетата, които се грижеха за храната.

Запъти се към централната маса и се обърна към най-едрия мъжага, когото видя.

— Уил Маклауд тук ли е?

— Не е в снабдяването, скъпа — отвърна той, без да я познае. — Провери в офиса на продукцията, около стотина метра нататък и после наляво, точно под стълбите. Ако го няма там, съблекалните са на първата площадка по-нагоре по същите стълби. Ще се ориентираш ли?

— Разбира се — каза Барбара. „Дотук добре“, помисли си тя. — Предполагам, че Джейк Уилямс не се е мяркал?

— Не си губи времето — изръмжа мъжагата, но без излишна грубост. — Тук е. Но не е на разположение. Вече се видя с неговите хора тази вечер, ако ме разбираш. Уил Маклауд се оправя с него.

— Вие, момчета, нямате ли нещо против? — попита Барбара, като се стараеше да се сдържа.

В отговор получи свиване на рамене от повечето хора.

— Обикновено Уил го държи настрани от нас — отвърна едрият й събеседник. — Вярно, понякога се държи като голям негодник, но това е заради наркотиците.

— Е, това не е мой проблем — обади се човекът до него.

— Преди беше много готин — ядосано каза първият. — А сега умира, така че можеш да проявиш малко разбиране, нали?

— Благодаря, разбрах — каза Барбара и отмина.

Навън се стъмваше, можеше да зърне небето през скелето зад сцената. Никога досега не бе идвала тук, но на повечето стадиони районът зад сцената изглеждаше по един и същи начин: бетонна настилка, вечната смрад на бензин, тичащи наоколо хора, екипи от служители, тикащи огромни подвижни стълби, които бяха толкова тежки, че имаха нужда от колела, за да ги преместват.

Екипът на едно турне в действие е внушителна гледка — като колония от силни мравки работнички с бирени коремчета. Те могат да издигнат огромна сцена само за един следобед, а после да разглобят всичко за два часа. Барбара трябваше да направи път на няколко от работниците и леко се обърка, но накрая намери офиса на продукцията без много суетене. От лявата й страна пътеката към предната част на сцената бе осветена от цветни прожектори, които кръстосваха стадиона. Бяха спрели вече музиката от високоговорителите.

Часовникът й показваше трийсет минути до началото на шоуто.

Барбара си пое дълбоко въздух. После блъсна и отвори вратата.

Маклауд се бе навел над една просната на дивана фигура. Наложи й се да погледне втори път, за да познае, че е Джейк. Беше с обичайните си джинси и тениска, но те висяха неприлично по тялото му, нагънати и омачкани, а ребрата му направо стърчаха през кожата. Измършавелият му гръден кош се повдигаше спазматично, сякаш му костваше огромни усилия да диша.

Костеливата му ръка стискаше здраво малко стъклено шишенце, което Маклауд се опитваше да изтръгне; виждаше се разпилян по ръцете му бял прашец.

Тя притисна ръка до устните си потресена.

— На Джейк му е зле — изръмжа Маклауд, без да се обръща. — Който и да си, разкарай се.

Скована от ужас, Барбара се разплака.

Двадесет и седма глава

За пръв път, откакто бе започнала работа, Роуина Гордън се радваше на безспорен успех.

Не й беше лесно през годините. Да намери първата си група бе много трудно, да привлече Майкъл Кребс бе трудно, а също и да подпише първия си договор с американски изпълнители и да сключи сделката за „Представи си само“.

Но най-после бе успяла. Беше първата жена, която ръководеше дейността на голяма музикална компания за Северна Америка, много от откритията й бяха станали звезди. Членовете на една от групите й се бяха превърнали в истински суперзвезди, които можеха да станат основа на цяла музикална империя, а подобно нещо се случваше едно на милион. Имаше власт, пари и красив приятел, който бе дори по-преуспял от нея.

Но като хиляди други преди нея, Роуина откриваше, че успехът води със себе си и куп проблеми.

— Толкова съм уморена, че не мога да разсъждавам трезво — оплака се тя на Джон.

— Би могла да се преместиш в Лос Анджелис — предложи той. — И тук можеш да ръководиш музикалния бизнес, както и в Ню Йорк, но поне ще спестиш пътуването със самолет за уикенда през две седмици.

— Не мога. Всички добри групи са тук.

— Вече не си търсач на таланти, скъпа. Кога за последно си имала време да идеш в някой клуб?

— Вярно е — призна тя и се почувства остаряла. Сега „Лутър Рекърдс“ разполагаше с група тийнейджъри, които издирваха нови групи.

— Помисли си за слънцето. За джакузито — изкушаваше я Джон. — Знаеш ли какво щяхме да правим, ако беше тук тази вечер? Щяхме да идем в къщата ми сред хълмовете, да излезем навън голи, в басейна с топла вода под открито небе, да гледаме звездите и да пием шампанско.

Роуина се опита да си го представи. Първите й три месеца като шеф на отдела за Северна Америка бяха много по-натоварени физически и емоционално, отколкото някога си бе представяла. Да ръководи „Лутър“ като преден пост на компанията само с един служител и дори да оглавява малък екип, който събира продукция и я предава на други, бе съвсем различно от това.

Сега ръководеше раждането на седмата по големина музикална компания в Америка. Това означаваше да взема решения ежеминутно всеки ден, и то за неща, с които не бе и сънувала, че ще се занимава. В „Лутър“ единствената й грижа бе музиката. В „Музика — Северна Америка“ работата й включваше маркетинг, промоции, определяне на бюджети, данъчни структури и разпространение.

Оказа се, че дори трябва да избира системи за транспортиране, да лети до Детройт и Минесота, за да се среща с превозвачески компании. Налагаше се да отделя цели дни за разговори с инвестиционни банкери и счетоводители. Да е компетентна да преценява рекламните агенции и независимите компании за промоция. Дните й се сливаха един с друг в непрекъснат поток от спешни задачи и безмилостно бързане. Ако Джон не бе настоял да прекарват заедно уикендите, тя изобщо нямаше да има свободно време.

А сега вторият албум на „Атомик Мас“ — „Зенит“, бе почти готов.

— Във форма ли си, хлапе? — весело я запита Джош Оберман, който бе в града на кратко посещение. — Защото веселбата скоро ще започне.

Беше се зачудил дали да спомене пред нея за обаждането на Топаз Роси, но реши да не го прави. Нямаше смисъл да я притеснява сега с мисли за онази злобна малка журналистка тъкмо когато бяха под голямо напрежение. Онази сигурно само се опитваше да размъти водите, а Оберман никога не си беше падал по клюките.

Роуина простена.

— Не смяташ ли, че Франк Уилис би могъл да се погрижи? Нали той е шеф на маркетинга.

Оберман поклати глава.

— Няма начин. Спомни си какво направи ти за онзи концерт на „Колизеума“. Никой, освен теб няма да се занимава с този албум.

— Господи! — пророни тя и прокара ръка през косата си.

— Изглежда не си говорите много с Майкъл Кребс напоследък — проницателно отбеляза шефът й. — Това трябва да престане. Чух окончателните записи и смятам, че са страхотни. В сравнение с тях „Хийт Стрийт“ все едно е бил записан в стаята на Джо, и то за няколко седмици. Искам Майкъл да се включи в изработването на стратегия за радиопредставяне и да помага за турнето.

— Но това не е работа на продуцента.

— Кребс не е само продуцент.

Не искаше да го прави.

Не искаше да го вижда отново.

Беше неизбежно.

Какво би могла да каже? „Шефе, не се чувствам добре в компанията на Майкъл, защото по-рано спях с него“ или: „Предполагам, че Кребс би предпочел да работи с някой, който не го е зарязал“, или: „Никога повече не желая да го виждам“.

Но тя искаше да го види.

В това именно бе проблемът.

„Прекрасната Америка. Свободната Америка, мислеше си Роуина, докато се обличаше за срещата. Страната, в която любимото хоби на жителите й е да си създават нов живот и сами да го контролират“.

Нима тя не бе направила точно това? Не бе ли избягала от един начин на живот, за да намери място в съвсем друг свят? Имаше всички придобивки на съвременната американска жена. Собствен апартамент, с обзавеждане, сведено до най-необходимото. Редовно посещаваше спортен клуб, където тренираше по трико и маратонки „Найк“. Елегантен гардероб от класически тоалети. Хладилник, пълен с много минерална вода, плодове и зеленчуци. Всичко бе предназначено за начина на живот в Манхатън — максимум стил, максимум ефикасност.

Но Роуина се бе провалила в едно отношение. В най-важното. Любовният й живот бе сбъркан от самото начало. Докато навърши двайсет и две, бе имала само няколко приятели мъже и още по-малко любовници. Всички те бяха мили и добри момчета, чиито имена сега едва, си спомняше. Гаджетата й често се бяха оплаквали, че е прекалено амбициозна, че няма лично време и никога не би обикнала някого. Роуина само се засмиваше и ги целуваше, но сърцето й оставаше непревземаема крепост. Никой не можеше да проникне вътре.

„Но когато се влюбих, беше наистина лудо“.

Майкъл Кребс. Олицетворение на всичко, което не бива да бъде първата любов. Двойно по-възрастен от нея. От различна религия. С различен произход. От чужда страна. Баща на трима сина. Съпруг на приятелката си от гимназията.

А другите аргументи против него? Беше й близък колега. Имаше власт над нея. Не проявяваше никакви чувства. Доминираше над нея. Но бяха добри приятели. Той й бе наставник. Всичко това, разбира се, се изпари в небитието, когато Роуина срещна друг, защото единственият начин да елиминира Майкъл Кребс бе да прекъсне всички връзки с него, да го отреже напълно.

Зачуди се какво да облече. Нещо семпло, но хубаво, реши тя; ако нарочно се появи небрежно облечена, Кребс би си помислил, че му дава някакъв знак. Трябваше да си даде вид, че случващото се не е особено важно. Той беше женен, тя имаше страхотен партньор в живота и двамата просто работеха заедно.

„Онова, което имахме в миналото, ще си остане там“.

Избра свободна плетена рокля на „Армани“ от кремав кашмир и я съчета със сандали и широка дървена гривна. Прибра косата си на една страна и си сложи фон дьо тен в естествен цвят и матово вишнево червило — имаше естествен, стилен вид, нищо прекалено предизвикателно. Накрая добави и парфюм „360“ на „Пери Елис“ — чисто и свежо ухание.

„Да. Така е идеално“, каза си Роуина и се запъти към вратата.

Изглеждаше спокойна и съсредоточена.

Можеше да се справи с това.

— Здравей, радвам се да те видя отново — засия насреща й служителката от рецепцията на „Мирър, Мирър“ Ейми Тритън абсолютно неискрено, когато Роуина паркира малката си кола „Лотус Еспри“ пред сградата на студиото.

Момичето се бе запътило към главното студио с куп документи, безупречно облечено в тъмносин костюм на „Адриен Витадини“. Никоя от жените, които работеха за Кребс, не се радваше да види Роуина Гордън.

— Госпожица Линкълн ли търсиш? Защото тя се обади и каза, че трябва да се види с Майкъл веднага, но няма да бъде тук в близките няколко часа.

— Не — отговори Роуина, чудейки се защо й е притрябвал на Барбара толкова спешно Кребс. — Имам среща с Майкъл, за да обсъдим новия албум.

Ейми леко се усмихна.

— Той е в кабинета си. Ще те заведа.

Роуина последва младата жена по коридорите на звукозаписния комплекс, като се опитваше да успокои нервите си и се усмихваше приветливо на инженерите и техниците, които я поздравяваха. Всичко щеше да е наред. Всъщност бе много добре, че ще обсъдят нещата. Точно сега имаше нужда от помощ за представянето на „Зенит“, а Майкъл бе специалист в радиото. Явно можеше да прецени какво биха харесали програмните редактори в радиото само като погледне един диск.

Отвориха й вратата на кабинета. Кребс пиеше кафе и разговаряше оживено с красива жена, около трийсет и пет годишна, с лъскава кестенява коса, подстригана елегантно късо. Когато Роуина влезе, тя й се усмихна дружелюбно.

— Роуина, радвам се, че успя да дойдеш — обади се Майкъл. — Познаваш ли съпругата ми?

Как успя да преживее този ден, Роуина така и никога не разбра.

Дебора Кребс бе само началото. Не беше празноглава красавица, нито старомодна госпожа, нито нахакана кучка; бе привлекателна, интелигентна, приятна жена, която се заинтересува от кариерата на Роуина и която очевидно обичаше съпруга си. През целия им разговор държеше за ръка мъжа си; не толкова като знак, че й принадлежи, колкото като съвсем естествен и привичен жест на жена, която е напълно в хармония с партньора си.

Роуина усети как ревността свива стомаха й и болката бе чисто физическа. Краката й се разтрепериха. За миг не можа да си поеме дъх.

— Деби, нали така? Много ми е приятно да се запознаем — каза тя.

И в този момент благодари на бога за всеки нещастен миг, прекаран в английския пансион. Старите рефлекси веднага се събудиха: самообладание, самообладание, самообладание. Каза на жена му колко много е слушала за нея. Задаваше любезни въпроси за здравето на синовете й. Възторжено й описа Джон Меткалф.

И избягваше да погледне Майкъл в очите.

Когато заговориха за „Зенит“, Роуина започна да си води бележки, тъй като знаеше, че Оберман ще я пита за срещата, а тя не помнеше и дума от казаното от Майкъл. Не бързаше, не беше припряна и когато стана да си тръгва, стисна ръка и на двамата и предложи всички да излязат на вечеря заедно следващия път, когато Джон е в Ню Йорк. През целия път до колата лицето й бе доволно и щастливо, като на човек, който току-що е приключил работна среща със стар приятел. И когато най-сетне, слава богу, се измъкна от паркинга, пак не се разплака. Болката й бе прекалено силна.

Но предстоеше и по-лошо.

В мига, в който прекрачи прага на сградата, разбра, че нещо не е наред.

В единайсет сутринта в сряда „Музика Тауърс“ би трябвало да кипи от оживление — кандидати за работа чакаха нетърпеливо във фоайето, пристигаха куриери с документи и произведения на изкуството, посетители биваха съпровождани до кабинетите и пъстра тълпа от служители тичаха наоколо. Но днес нямаше нищо. Фоайето бе съвсем празно, лъскавият черен мрамор на пода и на стените бе злокобно притихнал. Дори и дежурната в рецепцията не седеше зад бюрото си.

„Да не би да е имало пожар? Какво, по дяволите, става тук?“, запита се Роуина.

В този момент един служител от охраната с униформа на „Музика Ентъртеймънт“, придружен от дребен мъж с тъмен костюм, се появиха откъм коридорите към приземния етаж. Тя не разпозна никой от двамата.

— Госпожице Гордън? — обърна се към нея мъжът.

— Да — отвърна тя, внезапно уплашена.

— Казвам се Джонсън. Аз съм от „Хармън, Кенеди енд Ко“.

Сърцето й се сви. Какво, за бога, означаваше това? „Хармън, Кенеди енд Ко“ се грижеха за правните въпроси на голямата компания.

— Тук съм, за да ви информирам, че работата ви като служител на „Музика Ентъртеймънт“ е прекратена и заповедта влиза в сила незабавно — той пристъпи напред и й подаде запечатан плик. — А с това писмо компанията ви уведомява за заведеното срещу вас дело за нарушаване на договора. Аз и служителят от охраната сме длъжни да присъстваме, докато вие съберете личните си вещи от офиса.

— Какво?! — смая се Роуина.

— Освен това съм длъжен да ви уведомя, че трябва да се въздържате от претенции да представлявате компанията под каквато и да била форма. Пропускът ви и паролата за компютърната система са отменени. Всякакви документи, които се отнасят до бизнеса на компанията и които се намират в дома ви или другаде във ваше владение, трябва своевременно да бъдат върнати на „Музика Ентъртеймънт“, в противен случай компанията ще предприеме законови действия, за да си ги върне.

— Искам да говоря с Джош Оберман — каза Роуина.

Стоеше като парализирана. Това не можеше да се случва, просто не можеше. Каква, по дяволите, беше причината? Само преди два дни бе разговаряла с Джош и всичко бе наред. Мили боже, та шефът й беше един от най-близките й приятели!

— Действам по изричните инструкции на господин Оберман — отвърна адвокатът. — Ако отворите плика, госпожице Гордън, можете лично да проверите подписа му.

Тя го разкъса с разтреперани пръсти. Не можеше да се съсредоточи, за да разчете официалното писмо, но нямаше как да сбърка завъртулките на подписа на Оберман в дъното на страницата.

— Разбирам — успя да изрече тя. После вдигна глава. — Наистина имам някои неща, които бих искала да взема от кабинета си — продължи тя с ясен глас. — Бихте ли ме придружили, моля.

„Слава богу, че разполагаме с отделен асансьор за ръководството“, каза си тя, когато се качиха до двайсет и четвъртия етаж. Инстинктивно осъзнаваше, че сега трябва да се държи с достойнство; каквото и да се бе случило, тя, Роуина Гордън, нямаше да избяга подсмърчаща от собствената си компания като някое пощаджийче, заловено да краде марки. Въпреки това единствено шокът й даваше сили да се държи на краката си в момента. Унижението да я преведат под конвой пред останалите от персонала би я смазало напълно.

Когато стигна до кабинета си и видя секретарката си Тамара да стои отпред и да плаче, тя едва запази самообладание.

— Спокойно, Тами. Никой не е умрял — опита се да я успокои Роуина.

Искаше да попита момичето дали знае какво става, но нямаше да го направи пред двамата мъже. Докато те я наблюдаваха, Роуина взе една пластмасова кутия и прибра всичките си лични вещи: малката картичка, която бе пристигнала с цветята от Майкъл в деня, когато бе дошла в Ню Йорк; личните й платинени плочи, връчени й от „Музика“ за Роксана, „Битър Спайс“, „Стиймър“ и „Атомик Мас“; нейна снимка заедно с Джо Хънтър на представянето на „Хийт Стрийт“, една карикатура, която Барбара й бе изрязала. Не беше много.

„Всемогъщи Боже!“.

Усети как Тами пъха нещо в ръката й. Някаква препечатка. Без да я погледне, Роуина я сгъна и я пъхна в бележника си.

— Имаш домашния ми телефон, нали, скъпа? — попита я тя високо.

Подсмърчащата Тами кимна. Роуина постави ръка на рамото й.

— Всичко ще се нареди — нежно каза тя и се обърна към мъжете: — Господа, готова съм.

Усещането за нереалност остана в нея през цялото време, докато се придвижваше по средата на деня по „Бродуей“ към Западна шейсет и седма улица. Портиерът на сградата, в която живееше, я поздрави, като докосна с ръка шапката си и й подаде малък пакет, прилежно опакован в кафява хартия. Когато отключи вратата на апартамента си и я затвори след себе си, все още бе полузамаяна от шока.

Автоматично остави на пода оранжевата пластмасова кутия, като си мислеше колко е странно да си бъде у дома през деня в средата на работната седмица. Посегна за бележника си и извади листа, който Тами й бе дала. Беше препечатка на корицата на новия брой на „Уестсайд“. Роуина го разгъна и започна да чете.

Усети как се олюлява. Цялата стая сякаш потъна в мрак.

„ДЕТОНАЦИЯ: КАК «АТОМИК МАС» УНИЩОЖИХА ДЖЕЙК УИЛЯМС“

Под заглавието имаше снимка на китариста, явно направена тайно — облегнат на перилата на стълбище, очите му гледаха диво, а тялото му бе слабо като скелет. В съседство тя с нов пристъп на ужас забеляза своя снимка, на която изглеждаше самоуверена и спокойна в сребърната рокля на партито на Елизабет Мартин. В средата на текста имаше набрани с по-едър шрифт няколко цитата, но един сякаш избождаше очите й:

„Вземай наркотици, ако искаш… това си е част от работата“.

С треперещи ръце Роуина взе малкия пакет, който й бе дал портиерът, и го отвори.

Вътре имаше малка сребърна купа, копие на спортен трофей, и бележка. На нея пишеше:

„Гейм, сет, мач и шампионат“.

Трета част
Война

Двадесет и осма глава

В офисите на „Уолстрийт“ на фирма „Моън Макаскил“ — известните инвестиционни банкери, Джералд Куин се взираше в широкия екран на компютъра си. На него просветваше сделка по превземане: „Меншън Индъстрис“ бе изкупила акциите на малката компания „Пит Груп“ — собственик на списание, базирана в Минеаполис. Сделката бе съвсем дребна, не заслужаваше особено внимание на пазара. Но интересуваше Джери.

Всичко, което правеха „Меншън“, го интересуваше.

Куин бе на двайсет и шест, щастливо женен, завършил с отличие бизнес школата на „Уортън“ и опитен анализатор. Беше изгряваща звезда в „Моън Макаскил“ и специалността му бе да следи действията на големите конгломерати и да предсказва какъв би могъл да е следващият им ход. Месеци наред изтощително ровене в библиотеката на компанията, изнурително изучаване на структурните сделки и инстинктивното усещане за това как мислят големите предприемачи бе дало резултат и Джералд бе много, много добър в работата си.

Наблюдаваше „Лордс Хенсън енд Уайт“. Следеше сър Джеймс Голдсмит. Внимаваше какво прави Бари Дилър. Държеше под око Рупърт Мърдок. И наблюдаваше Конър Майлс от „Меншън Хаус“.

Джералд отпи кафе от голямата пластмасова чаша на бюрото си. Превземането бе враждебно, но „Пит“ не бяха оказали особен отпор. Кой би могъл да ги вини? Случаят бе като при Давид и Голиат. „Пит Груп“ бе стара семейна компания, притежаваща два местни вестника и спортно списание. Преди три години бяха пуснали акции на борсата, а едно скорошно разместване на дяловете бе довело до това, че семейството изгуби — със съвсем малка разлика — контрол над фирмата. И всевиждащото хищническо око на „Меншън“ сметна това за открита покана.

„Меншън Индъстрис“. Компанията бе истински огромен монолит, който покриваше целия свят, и все пак повечето хора изобщо не бяха чували за нея. Разбира се, познаваха отделните компании, които тя притежаваше: „Пембъртън Дайъмъндс“ в Южна Африка, „Фрейжа Тимбър“ в Швеция, „Нечъръл Фудс“ във Франция. Конър Майлс беше хищник, който ловуваше на дъното, като Лари Тиш, което означаваше, че купува евтино обезценени компании, после ги раздробява и ги продава на части или ги слива една с друга, за да постигне големи икономии. Традициите, политиката към персонала, качеството на продукцията — всичко това не значеше нищо за Майлс. Парите бяха единственото важно нещо. На всяка компания, която превземеше, той налагаше собствени управители и в деветдесет процента от случаите уволняваше старото ръководство. Кого го е грижа, че са в компанията поколения наред? Щом не могат да осигурят на „Меншън“ печалбите, които те искаха, бяха вън. Точка по въпроса.

В бизнес средите Конър Майлс предизвикваше страх.

Сред банкерите си бе спечелил възхищение. А Джералд Куин бе най-големият му почитател. Да наблюдава как действа Конър Майлс, мислеше си той, бе като да следи промяната в световните центрове на печалба: след войната „Меншън“ навлезли много в строителството; през шейсетте — във фармацевтиката; през седемдесетте обърнали вниманието си към компютрите; през осемдесетте — към продукти от висока класа в най-различни сфери (господи, това бе невероятно десетилетие, човек можеше да направи пари само като диша), а през деветдесетте — към сферата на развлеченията и свободното време.

Знаеше, че голямото им пазаруване няма да започне още няколко месеца. Но „Пит Груп“ бе един от първите симптоми, макар и прекалено дребен, за да го забележат повечето анализатори.

„Но «Моън Макаскил» го забеляза“, помисли си Куин и се усмихна.

Що се отнася до Топаз, всичко свърши. Изхвърли Роуина Гордън от съзнанието си. Имаше хиляди други неща, за които да мисли.

— Храмова церемония — каза Джо. — Ще се оженим под сватбен балдахин и това е.

— Но ти от години не си стъпвал в синагога. Не си религиозен — възмути се Топаз. — Ще се венчаем в катедралата „Свети Патрик“.

— Няма начин.

— Има начин.

Споразумяха се да сключат граждански брак, а след това да получат благословията на един равин и един католически свещеник.

— Имаш ли някакви планове за преструктуриране на този клон на компанията? — попита Мат Гауърс новия си директор.

— Колко време можеш да ми отделиш? — каза тя в отговор и кръстоса прекрасните си глезени в обувки на висок ток от „Ан Клайн“.

Гауърс прокле наум модата на дългите поли, но част от него с облекчение отбеляза, че Роси както винаги е в крак с тенденциите. Страстта й към модата бе изтикала женските списания на „Америкън“ на предните редици по вестникарските щандове; бяха отказали да хабят пространство за прозрачни сутиени, дизайнерски тоалети в стил гръндж или ултракъси миниполи, скроени за анорексични тийнейджърки, и това им бе спечелило много почитатели сред американските жени, на които бе омръзнало да им се казва, че трябва да се стремят да постигнат фигура, всъщност биологически невъзможна за повечето от тях.

— Давай — предложи той.

— Добре — започна Топаз. — Искам да променя основно вида на „Ю Ес Уомън“, да закрия напълно „Уайт Лайт“, да организирам разпространението на „Уестсайд“ в национален мащаб и да започна издаването на модно развлекателно списание, което да съперничи на „Венити Феър“, само че ние няма да се занимаваме с истории за бизнесмени — нашето ще бъде само за звезди.

— Нейт Роузън никога не е опитвал нещо толкова радикално — отбеляза шефът й.

Тя сви рамене.

— Ще ми трябва подкрепата ти, Мат.

— Имаш я — отвърна Гауърс, леко развеселен от смелостта й. — Ти нали ще се жениш скоро? Ще бъдеш доста заета.

— Истина е — съгласи се напълно новият му директор.

— Толкова много пъти съм се местила, не мога да го направя пак — оплака се Топаз. — Какво му е на твоя апартамент?

— Не е достатъчно голям. Нито пък твоят.

— Бяха ни напълно достатъчни досега.

Джо я притегли към себе си, като обгърна с едрата си загоряла ръка талията й.

— Не са достатъчно големи за деца — каза той.

— Деца? — повтори тя.

— Да — усмихна се широко Джо. — Нали се сещаш, синове, дъщери. Неизменно допълнение към модерната семейна двойка.

Тя грабна пакетче чипс и го замери с него, а Голдстийн се пресегна светкавично, сграбчи китката й и я притисна под себе си. Топаз го усети как се възбужда, легнал върху нея, докато двамата се гледаха, останали без дъх и усмихнати. В очите им блестеше желание.

— Хайде да се поупражняваме — промърмори Джо и се пресегна да разкопчае копринената й блуза.

Тя запомни това лято като най-горещото, най-напрегнатото, най-ужасяващото, най-тежкото, най-вдъхновяващото и най-страстното време в живота си.

Оказа се затрупана с работа. Финансови разчети, преработка на стила, маркетингови промени — цяло чудо бе, че изобщо успява да излезе от сградата. Но имаше крайно наложителна нужда от преструктуриране и Топаз бе решила да го направи. Сега тя беше шефът и никой, освен Мат не можеше да й се противопостави, а на двайсет и осем години се бе научила да се доверява на инстинктите си.

Някои задачи бяха болезнени, като например уволняването на целия екип на „Уайт Лайт“. Но списанието така и не можа да се съвземе след фиаското с „Атомик Мас“ и беше по-добре да се намалят загубите за компанията. Топаз се постара според възможностите си да намери работа на служителите в други издания на „Америкън“ и се погрижи журналистите да получат добри обезщетения, но не се поколеба да действа като делови човек. Решението бе окончателно.

Имаше и други много трудни задачи, като например цялостната промяна на вида на „Ю Ес Уомън“ предвид силната съпротива на редакторския екип. Но Топаз уволни главния редактор и привлече на своя страна повечето от колегите му с нагледни представяния и презентации. След като приключи с тях, те вече смятаха, че идеята всъщност е била тяхна.

А други начинания си бяха истински кошмар. Като това да създаде от нищото луксозно модно списание и да превърне „Уестсайд“ в национално издание. Новото му заглавие бе „Стейтсайд“ и Топаз си го представяше като „Вилидж Войс“ за цялата страна, отразяващо радикални виждания и неформални културни събития от Сан Франциско до Далас, от Питсбърг до Детройт, както и от Ню Йорк. За тези два проекта тя завзе три празни офиса на трийсетия етаж и ги превърна във военен щаб, където по всяко време на деня можеха да се намерят цял куп журналисти и чиновници, които си разменяха идеи. Най-добрите предложения се записваха с тебешир на черните дъски и оставаха там, а атмосферата бе толкова продуктивна в творчески план, че редактори от другите списания се отбиваха, за да откраднат по някоя идея.

На Джоузи Симънс й хрумна най-блестящата. Голяма статия във всеки брой на новото издание „Влияние“ под рубриката „По-голям размер“ — в която да се разказва за жени, които не се побират в тесните дрешки на супер моделите или пък са по-възрастни от двайсет и пет, или са с различен етнически произход; силни, красиви жени от целия свят, и при това много.

— „Неподправени секс бомби“ — подметна Джейсън Ричмънд и всяка жена в стаята въздъхна доволно.

— Ще дадем модел за подражание на обикновените жени — каза Джоузи и подчерта заглавието „Как Даяна изглежда по-добре, когато качва килограми“, сложи снимка на Дрю Баримор до тази на Фелиша Рашад от „Шоуто на Козби“ и на Шарън Стоун от партито за четиридесетия й рожден ден.

— Това — заяви Мат Гауърс, когато го видя — ще се продаде в милионен тираж.

В личния й живот също бе много натоварено. Двамата с Джо сякаш спореха за всичко. За сватбата. За гостите. За медения месец. Къде да си купят къща.

— Имам много приятели. Искам да споделят този миг с нас — каза Джо.

— Аз също, но не искам да правим цирк — настоя Топаз.

— Хайде да идем на ски в Алпите — предложи Джо, понесъл цял куп туристически брошури.

— Това е също толкова романтично, колкото и изкопни работи на открито — ядоса се Топаз. — Как можеш да си мислиш за спорт на медения ни месец!

— Така ли? А ти какво искаш? Да обикаляме по цял ден музеите в Европа ли?

— Харесва ми Сохо. Можем да си намерим нещо наистина страхотно там — каза Топаз. — Кварталът е прекрасен.

— Шегуваш се, нали? Аз искам мансарден етаж на Пето авеню — отвърна Голдстийн. — Спокойно можем да си го позволим.

„Господи, какъв инат е този човек!“, беснееше Топаз, след като Джо сложи вето на поредната й идея.

„Тя ще ме подлуди за шест месеца. Най-много“, мислеше си той, загледан мрачно в упорития израз по лицето на годеницата си.

Но и двамата не можеха дълго да се сърдят един на друг. Главозамайващ прилив на любов обземаше Джо или Топаз, а другият незабавно го усещаше и се възбуждаше и тогава никой не казваше нищо за известно време. Направо не можеха да свалят ръце един от друг; любеха се бавно и нежно, играеха различни игри, правеха лудешки секс върху масата, на пода или прави до стената.

— Всички терапевти твърдят, че това е най-лошият начин да се реши един спор — успя да изрече Топаз, когато Джо пъхна пръсти в нея, докосвайки я в най-интимните кътчета.

— По дяволите терапевтите — изръмжа той, възбуден до крайна степен от парещата й влага, докато проникваше в нея.

— О, обичам те, обичам те толкова много! — шепнеше тя, останала без дъх.

— Личи си — подразни я той.

Спряха се на голяма сватба, меден месец във Венеция и къща от осемнадесети век на „Бийкмън Плейс“.

— Мразя го — заяви Топаз и тръшна телефонната слушалка. Ръцете й бяха здраво стиснати в юмруци отстрани на тялото. — Мразя го и няма да се съглася.

— Разбира се, че ще го направиш — спокойно каза Тиз Кори, докато прелистваше пробния брой на „Влияние“.

Просторният директорски кабинет бе абсолютно разхвърлян, по безукорния килим с цвят на карамел имаше купища снимки, изрезки, цветни графики, бележки и финансови справки. Вече цяла седмица на чистачите бе забранено да влизат тук, защото, както бе изтъкнал Джейсън Ричмънд: „Кой изобщо може да каже какво ще хвърлим на боклука?“.

Списанието трябваше да излезе от печат след по-малко от месец и бойното поле се бе преместило в кабинета на Топаз. Някои директори сериозно се притесниха от това, но Гауърс даде ясно да се разбере, че трябва да й се предостави свобода на действие. Роси вършеше голяма работа, независимо колко невиждан дотогава метод използваше, и докладите й пред борда вече показваха подобрения в оперативните разходи.

Някога, през петдесетте години, когато бе взел назаем три хиляди долара, за да основе „Уийк ин Ривю“, размишляваше Гауърс, и той самият бе доста затънал в работата. И се бе справил добре.

— Оставете Роси на мира — нареди той. — Остава само още месец.

И в кабинета на Топаз се бе развихрил истински ураган от творчески хаос.

— Знаеш ли какво ми каза току-що? Не можел да повярва, че няма да взема неговата фамилия. И през цялото време досега нито веднъж не го е споменал! Просто е предполагал, че ще приема неговото име! Може да върви направо в ада! — възкликна Топаз през сълзи.

Тиз се опита да запази сериозно изражение на лицето си. Всяка седмица имаше нова криза, всяка седмица сватбата се отменяше и после Топаз винаги се връщаше в офиса сияеща от глава до пети от пълно щастие.

— А ти си предполагала, че той няма да се сърди, че няма да го направиш — изтъкна тя разумно. — Мисля, че и двамата е трябвало да обсъдите това по-рано.

— Ще му върна пръстена — рязко отсече Топаз.

Чувстваше се зле и беше нещастна. Сигурно се разболяваше заради стреса; цяла седмица повръщаше всяка сутрин веднага щом стигнеше в офиса.

— Обади му се и му кажи, че го обичаш, че ще се гордееш да си негова съпруга, но би искала да запазиш своето име. Питай го как ще се чувства, ако ти поискаш от него да се прекръсти на Джо Роси.

Шефката й леко се усмихна на идеята.

— И ако ти каже, че традицията е такава, отговори му, че ти не си традиционно момиче.

— Топаз, одобри ли виолетовото като цвят за рубриката „По-голям размер“? Хората от продукцията ми вадят душата за това — попита Тристам Дръмонд, художественият редактор на „Влияние“, нахлувайки в стаята. — Вече сме закъснели с два дни след крайния им срок.

— Джак Левинсън от отдел „Продажби“ иска да се срещне с теб за рекламите на „Ревлон“ — съобщи секретарката й.

— Благодаря ти, след десет минутки — обеща Топаз. Прекара ръка по челото си. — Виолетово заглавие…

— Решихме, че тъмнозлатисто ще изглежда по-добре — напомни й Тиз.

— „Хенри Бендел“ са на втора линия — обади се секретарката. — За пробите. Не могат днес следобед, тази вечер удобно ли ти е?

Патрик Махони, новият редактор на „Икономик Монтли“, влезе в кабинета с измъчен вид.

— Алън Грийнспан току-що ми отказа интервю — каза той. — Незабавно трябва да го заместя с някого. Мислиш ли, че Джо може да ми намери някой в NBC?

„Влияние“ и обновеното списание „Ю Ес Уомън“ бяха шумно рекламирани във всички издания. Незабавно станаха хит. Първият брой на „Влияние“ се разпродаде в цялата страна за четиридесет и осем часа.

Джо Голдстийн и Топаз Роси се ожениха на частна церемония в „Пиер“ пред стотина гости. През цялото време се държаха за ръце.

Булката беше с кремава рокля, изпъстрена с нежни златни нишки и блестящи малки перлички. Наситеночервената й коса бе прихваната отзад с наниз от златни мъниста и се спускаше топла и прекрасна по гърба й под дълго романтично було от стара английска дантела, закрепена на върха с коронка от бели розови пъпки. Почетните шаферки Тиз Кори и Елиз Делука бяха облечени в розови костюми на „Шанел“. Джо Голдстийн и по-малкият му брат и негов кум Мартин бяха в традиционните смокинги и за пръв път Джо явно се чувстваше удобно в подобно облекло.

Празненството след церемонията бе истинска сензация: приятелите им от NBC, „Харвард“, „Америкън Магазинс“ и „Оксфорд“ изпиха доста шампанско, ядоха много пушена сьомга и танцуваха до късно вечерта. Речите ставаха все по-закачливи и предизвикателни с напредването на нощта, но повечето хора се съгласиха с Джейсън Ричмънд, който нарече събитието „Не точно брак, а по-скоро сливане“.

Тази нощ, когато се прибраха в младоженския апартамент в „Риц Карлтън“, Джо подаде на Топаз голяма квадратна кутия.

— Сватбеният ти подарък — каза той.

Тя го погледна в очите и го отвори. Вътре имаше дълго колие — красиво бижу, инкрустирано с петнайсеткаратови диаманти и великолепни малки камъчета топаз.

— Съжалявам, че все избирам колиета — притеснено каза Джо.

Топаз се пресегна и го погали по бузата, а очите й бяха плувнали в сълзи.

— Харесва ми почти толкова много, колкото обичам теб — каза тя.

Целунаха се.

— Аз имам два подаръка за теб — продължи Топаз. — Единия не можах да донеса, защото е в гаража вкъщи. Но другият е тук.

Бръкна в портмонето си и му подаде омачкан лист хартия с печата на семейния им лекар.

Озадачен, Джо го разгъна и го прочете. После го изглади с ръка, погледна смаяно жена си и отново го прочете внимателно, просто за всеки случай.

— Искаш да кажеш, че…

— Бременна съм — каза Топаз, усмихвайки се на мъжа си.

За момент останаха така, опиянени от щастие. После Джо грабна Топаз в прегръдките си възможно най-внимателно, сякаш е направена от крехко стъкло.

— Ще бъдем заедно, докато сме живи — заяви той. — Нищо не може да се обърка сега.

Двадесет и девета глава

Що се отнася до Роуина, всичко бе свършило.

Единствено натискът от страна на Барбара Линкълн я спаси от съдебно дело, а за музикалния бизнес тя вече не съществуваше. Успехът й като търсач на таланти, всичките й постижения като ръководител на компания бяха заличени само за секунда. Публично я свързваха с наркотиците и никоя звукозаписна компания не би я докоснала и с пръст.

— Опитах се да ги спра, но техните гласове бяха повече — каза Джош Оберман, когато й се обади на другия ден. — Проклети да са новите правила на борда. Как можа да си толкова невнимателна!

— Да не би да плачеш, Джош? — попита тя.

— Разбира се, че не плача — подсмръкна той. — Каква голяма глупачка си само.

— Ела да работиш за мен — предложи й Барбара, която се притесняваше за приятелката си.

Роуина бе отслабнала и изпаднала в пълна летаргия. Вече й доставяха хранителни продукти в дома и тя рядко излизаше от апартамента си.

— Сигурно се шегуваш. След онова, което казах на Джейк?

— Не можеш да обвиняваш себе си за това. Сякаш той обръщаше някакво внимание на който и да било от нас — отвърна мениджърът на групата. — Слушай, в началото Уил Маклауд решил да не ми казва, но аз и него не виня. Какво може да направи екипът, ако групата излезе от релси? Сега Джейк е в рехабилитационен център и си търсим нов китарист. На момчетата им е дошло до гуша от него, Майкъл не може да работи с него… Не ти си му дала спринцовката, Роуина.

— Благодаря ти, но не мога да работя за теб — заяви Роуина. — Не бих могла да го понеса.

Приятелката й сви рамене.

— Можеш да ме потърсиш винаги, ако промениш мнението си.

— Ела да работиш за мен — обади се Майкъл. — Можеш да ми помагаш да избирам проектите си и да преговарям за нови договори. Ще ти дам десет процента от компанията си.

Предложението му струваше милиони.

— Никога вече не бих могла да работя с теб — посърнало отвърна тя.

— Защо не? Ние сме добри приятели. Мислим по един и същи начин. Пет пари не давам за това какви наркотици си вземала и нямам акционери, които да ме притискат.

— Няма да се получи — каза тя. — Всичко свърши.

— Искам да се върнеш. Липсваш ми — каза Кребс.

За миг тя затвори очи, копнееше всичко да е различно, тъпата болка в сърцето й да изчезне и да се върне искрената и страстна радост, която бе изпълвала всяка секунда от живота й в началото, когато бяха започнали тази връзка.

— Не можем да се върнем назад — заяви тя. — Благодаря ти за всичко, което направи за мен, Майкъл. Сбогом.

И затвори телефона.

Джон Меткалф можеше само да предполага какво изпитва тя. Разбира се, подобни неща непрекъснато се случваха: скандали, подаване на оставки, корпоративни заговори. Той бе едва тийнейджър по времето на аферата „Бегелман“; вече бе започнал да се издига в бизнеса, когато изместиха от поста й Доун Стийл, докато раждаше. Холивуд приличаше на чудовище и единствените постоянни емоции бяха страхът и алчността.

Но явно Роуина беше виновна. Това не можеше да се отрече. Ако я клеветеше, вестникът щеше да бъде влачен по съдебни дела от адвокатите на „Музика“ до свършека на света. Той много се съмняваше, че една небрежна забележка от страна на Роуина е тикнала младия китарист по пътя на наркотиците, но въпросът не беше там. Тя бе приела употребата на наркотици и я бяха хванали.

Разбира се, имаше право. Всички го правеха, особено в Лос Анджелис, а той се съмняваше, че музикалните магнати в Ню Йорк са по-различни. Както бе казала тя, човек експериментираше и се отказваше или не спираше и проваляше напълно живота си. Какво като е вземала екстази в миналото, е, и той го беше правил. Но и двамата бяха чисти от години.

Какво трябваше да каже тя на една млада рок звезда? „Просто кажи «не»?“. И момчето щеше да я послуша? „Не позволявай на наркотиците да контролират живота ти“ изглеждаше далеч по-смислена препоръка според Меткалф. Ако разговаряше на тази тема с някоя нашумяла звезда на „Метрополис“, той вероятно би казал същото.

Обаче щеше да е трудно. Меткалф го знаеше. Като най-младия шеф на студио в града той имаше много врагове само защото правеше хитови филми. Какво бе писал Шекспир? „Неспокойна е главата, която носи корона“. Точно така. И акулите, които кръжаха непрекъснато наоколо му, щяха много да се зарадват на всичко, което могат да използват срещу него. Като например приятелка, която е заклеймена от всички в нейния бизнес.

„Да вървят по дяволите всички“, каза си Меткалф. Какво знаеха те за любовта?

Нямаше какво да решава.

— Резервирай ми масата в „Спаго“ — каза той на секретарката си след една работна среща на „Метрополис“, докато всички негови вицепрезиденти и други ръководители събираха документите си. — Ще вечерям с Роуина Гордън. В четвъртък, в девет часа.

Всички в залата съвестно отбягваха погледа му, но Джон бе съвсем наясно какво си мислят. До десетина минути из цял Холивуд щеше да се знае, че каквото и да се е случило, Джон Меткалф и Роуина Гордън все още са двойка.

Той й се обади.

— Как си?

— Била съм и по-добре — отвърна тя. Гласът й звучеше безизразно и вяло. — Свършено е с мен, Джон. Просто не знам какво да правя. Вече не мога да върша нищо в музикалния бизнес.

— Не можеш да го правиш както преди — поправи я той. — Това не е същото.

— Все едно не съществувам — каза Роуина.

— Глупости! Няма да ти позволя да се предаваш така — рязко й отговори той. Примирението в тона й го бе шокирало. Звучеше така, сякаш животът й е спрял. — Ще вечеряме заедно в „Спаго“, в четвъртък, и ако в сряда сутрин не си в града, лично ще долетя да те взема.

За пръв път от седмица насам Роуина откри, че всъщност иска да направи нещо. Иска да види Джон.

— Добре — съгласи се тя.

„Долових ли някакъв блед проблясък на оживление?“, зачуди се Меткалф.

— Направи си и още една услуга — скастри я той. — Прегледай финансите си. Дай си сметка къде се намираш.

— Не ме е грижа — каза тя.

— Напротив, непременно го направи — нареди той. — Да не искаш всички онези типове, които сега те подминават с лека ръка, да видят как потъваш в пълно забвение? Какво ще си каже проклетият ти баща: „Винаги съм знаел, че тя няма да издържи“. Вдигни високо глава, Роуина Гордън. Да не си посмяла да ме разочароваш.

— Казвате ми, че нямам пари — учуди се Роуина три дни по-късно.

Седеше срещу своя счетоводител Питър Вайс в облицованите с дъб офиси на „Вайс, Флетчър енд Баум“, облечена в кафяв костюм с къса пола и затворени обувки. Косата й беше прилежно сресана и завързана на опашка и дори си бе сложила малко фон дьо тен. Имаше приличен вид, но само толкоз.

Вайс никога не бе виждал Роуина Гордън да изглежда толкова непривлекателна. Стройната й фигура сега бе измършавяла, обичайният й здрав тен на кожата — избледнял, а блясъкът в зелените й очи — изчезнал напълно.

— Не точно — предпазливо отговори той. — Според споразумението ви с „Музика“, вие изгубихте пенсионния си фонд и не получавате никаква компенсация, а трябваше да върнете и колата си. Финансовите планове, които бяхме направили за вас — той се прокашля, — не предвиждаха възможността за, хм, случилото се. Което означава, че ще трябва да преразгледаме сметките ви. Сега трябва да бъде продаден апартаментът ви, защото „Музика Ентъртеймънт“ е финансирала отчасти първоначалната сделка.

— Притежават апартамента ми?

— Не, вие имате дял в собствеността — бързо отговори той. — Част от приходите ви принадлежат. Освен това имате значителна сума, която можете да реализирате от продажбата на акциите си от „Музика“.

Тя поклати глава.

— Искам да запазя акциите.

Вайс разлисти нервно документите си.

— Госпожице Гордън, налага се да ви посъветвам да не предприемате подобни действия — каза той. — Реалните ви парични спестявания са ограничени. Вие, хм, досега сте живели на горната граница на бюджета си.

— Ако продадем апартамента и другите ми акции и вземем предвид наличните спестявания, колко бих имала общо?

— Не мога да бъда точен — отвърна Вайс, — но смятам, че тази продажба ще реализира малко над един милион долара. И тъй като ще трябва да си намерите ново жилище, госпожице Гордън, не бихте могли да живеете по начина, по който сте свикнали.

— Благодаря, господин Вайс — каза Роуина. — Ще ви бъда задължена, ако ми изпратите окончателната си сметка.

— Фирмата ни ще се радва да ви представлява и за по-малка такса, госпожице Гордън — импулсивно предложи Вайс, трогнат от спокойното достойнство, което тя демонстрираше. — Уверени сме, че ще постигнете успех с каквото и да решите да се занимавате по-нататък.

Тя му подаде ръка развълнувана. Това беше първият знак за доверие, който човек извън кръга на близките й приятели й засвидетелства. Музикални редактори и организатори на концерти, които по-рано се редяха на опашка да й се подмазват, сега дори не отговаряха на обажданията й.

— Принудена съм да откажа, господин Вайс, но няма да забравя добрината ви — каза Роуина.

— Защо, госпожице Гордън? — попита той, след като с изненада установи, че се чувства разочарован.

— Напускам Ню Йорк — отвърна тя. — Тук вече няма нищо за мен.

Тридесета глава

Едва намираше сили да стане сутрин.

По принцип сега й бе по-лесно, защото поне имаше куп неща за вършене. Апартаментът бе продаден. Намери си сравнително евтина къща сред хълмовете на Холивуд, над „Шато Мармонт“ — след земетресението през 1994 година цената на недвижимата собственост по хълмовете бе паднала значително. Занимаваше се с ликвидацията на акциите си, с опаковането и уреждането на транспорта за багажа си.

Питър Вайс се оказа прав за парите. Всичко, което притежаваше, без да продаде акциите си от „Музика“, възлизаше на един милион и сто хиляди долара.

За повечето хора това представляваше истинско богатство. За Роуина — провал.

Всеки един от близките й хора притежаваше поне десет пъти повече. Джон, Джош, Барбара, Майкъл, момчетата от групата. Тя бе прекалено заета да лети в първа класа, да си купува дизайнерски тоалети и да се грижи за бизнеса на другите, за да има време за собствените си финанси.

А сега беше прекалено късно.

Имаше достатъчно време да преразгледа нещата и знаеше, че всичко е по нейна собствена вина. Беше предала човек, който й вярваше, а после беше отказала да поеме отговорност. Неведнъж се бе присмивала над Топаз, защото я мразеше, че е станала нейна жертва, и я бе презирала заради собствения си успех. Доста несигурен успех, както вече бе разбрала. Сякаш пред очите й се вдигна някакво було и изведнъж Роуина можеше да се види такава, каквато вероятно я виждаше Топаз: високомерна, надменна кучка, която не се интересува от никой друг, освен от самата себе си.

След като опитът на Роси да провали представянето на „Хийт Стрийт“ бе пропаднал, Роуина бе решила, че е непобедима. Нищо че Майкъл, а не тя, имаше заслуга да се обърнат нещата тогава. А когато бе успяла да подпише договори с „Обсешън“ и „Стиймър“, се беше помислила за недосегаема.

Забележката й към Джейк бе само поредният симптом. Нямаше особено значение какво точно е казала, а къде. На партито на Елизабет Мартин. Където присъстваха на практика всички важни хора в Ню Йорк, включително поне петдесет от най-способните разследващи журналисти в града.

„Пръчки и камъни могат да потрошат костите ми, но думите не могат да ме наранят“.

Наистина ли?

Работеше в звукозаписния бизнес от самото начало на кариерата си. Нямаше умения в нищо друго, а никоя музикална компания не би я взела сега.

„Никога повече няма да мога да работя“, помисли си тя отчаяно. Усещането за срам и катастрофа витаеше из цялата къща като черна мъгла.

Роуина се бе справяла с всичко. С отхвърлянето на баща си. Мизерията в Лондон. Борбата да си намери работа и да я запази. Да се установи в чужда държава. Да създаде нова голяма компания. Съзнателно да се отрече от любовта на живота си.

Бе се справяла с всичко. Освен с провала.

Джон Меткалф я спаси от пълното пропадане. Отначало той се бе държал настрани и само й се обаждаше понякога, за да провери дали е добре.

— Сега тя страда. Има нужда от време да скърби — казваше терапевтът му.

— Но тя дори вече не иска да излиза с мен — възразяваше Меткалф.

— Трябва да уважаваш личното й пространство. За нея това е труден период.

Накрая Джон Меткалф връчи ключовете от къщата си на свой приятел, събра багажа си в един куфар и просто отиде в дома й.

— Какво, за бога, правиш тук? — попита Роуина, когато се появи на прага й.

Беше хладно зимно утро, точно каквото обичаше Меткалф; леко подухваше и цветята в малката градинка на Роуина ухаеха свежо. Тя беше облечена прилично: тъмносин ленен костюм с панталон от „Майкъл Корс“ и бежови обувки от „Шанел“. В коридора зад нея се виждаше всекидневната на къщата, безукорно подредена и чиста. Прекалено подредена и чиста. Мястото приличаше на музей. И въпреки грижливо подбрания си тоалет, Роуина изглеждаше абсолютно безжизнена. Нямаше грим, никакви бижута, дори и часовник.

— Мога ли да вляза? — попита той на свой ред.

Тя свали верижката на резето и му направи път да мине. Джон й се струваше като пришълец от друг свят. Като някой, когото е познавала в предишен живот, когато тя самата е работела и е можела да използва ума си.

— Хубаво място — отбеляза Меткалф.

Огледа скромната гостна, подредената кухня и хвърли едно око на спалнята й и банята от лявата й страна. Имаше телевизор и стереоуредба и всичко, което можеше да потрябва в едно жилище — микровълнова печка, хладилник и кафе машина, но само толкоз. Не бе окачила никоя от картините си, не бе разопаковала саксиите си с дръвчета бонзай, не бе добавила никакви украшения.

— Благодаря — отвърна тя автоматично.

Меткалф вдигна куфара си и го занесе в спалнята й. После взе дистанционното и изключи телевизора, чийто екран проблясваше ярко в ъгъла.

— Не бива да гледаш това в десет сутринта — меко я укори той.

— Защо си донесъл куфар? — попита тя, докато оглеждаше загорялото му тяло и лъскавата кестенява коса.

Някак против волята си изпитваше доволство, че той е тук. Всъщност бе изненадана, че е тук. Не можеше да повярва, че някой още се интересува от нея.

— Защото възнамерявам да остана за известно време — уверено отговори Меткалф.

— Мога сама да се грижа за себе си.

— Не мисля така — отвърна той, протегна ръка и разпусна стегнатата й на опашка коса. Водопад от руси кичури се спусна по раменете й.

— Не прави така! — скара му се тя.

Той се усмихна широко.

— Поне още можеш да се ядосваш.

— Върви си у дома, Джон — каза Роуина. — Не можеш да останеш. Имам нужда да бъда сама.

— Беше сама прекалено дълго.

— Искам да съм сама.

„Не мога да я накарам да ме приеме“, осъзна Меткалф.

— Добре, ще си ида, щом така искаш — каза той. — Но първо се нуждая от помощта ти. Натъкнах се на проблем с „Представи си само“, а предстои съвещание на компанията в Сан Антонио и всички ще присъстват. Включително Ник Лардж.

Ник Лардж бе шефът му, червенокос ветеран от филмовата индустрия, който контролираше „Кейдж Ентъртеймънт“, компанията собственик на „Метрополис“.

— Накарай Сам Нийл да се погрижи — сви рамене Роуина.

Сам заемаше нейното място в „Музика — Северна Америка“ и договорът за саундтрака сега беше негова отговорност.

Той поклати глава.

— Няма да стане. Ако беше нещо просто, щях сам да се справя. Имам нужда от теб, защото ти определи параметрите на първоначалната сделка — той посочи към деловото си куфарче. — Донесъл съм документите. Моля те, Роуина, знам, че се чувстваш ужасно, но съм в задънена улица. Скоро ще представим филм с невероятен саундтрак…

— „Сърцето ми принадлежи на Далас“ — довърши Роуина с едва забележим проблясък на интерес.

— Точно така. Както и да е, ясно е, че сметките ни ще излязат почти точни, но продажбата на рекламни материали и сувенири би могла да го превърне в много печеливш филм. Успехът на албума е от изключително значение за това…

— MTV радио представяне, преса — намеси се тя.

— Точно така. Сега сме в положение, при което мениджърите на „Блек Айс“ — една от групите в албума — настояват процентът на студиото да не се начислява върху техния дял от печалбата, заради първоначалното им споразумение с „Музика“. Заплашват със съдебни дела, а това може да забави представянето на албума, което вероятно няма да навреди особено на самия албум, но последиците могат да се окажат катастрофални за продажбите ни на тениски и очила…

Докато Джон обясняваше проблема, Роуина започна да обмисля ситуацията и взе химикалка, за да си води бележки. Когато той седна, тя не се възпротиви, а щом отвори куфарчето си и й подаде дебела папка с документи, Роуина жадно ги грабна и се зае да ги преглежда съсредоточено.

Половин час по-късно тя вдигна глава тържествуващо, а лицето й бе зачервено от усилията.

— Открих го — каза тя. — В клауза 16 б. „Приключване на договора без печалба или загуба означава…“.

Изразът на лицето на Джон я накара да спре насред думата. Бе се облегнал на кухненската маса и й се усмихваше нежно. Тя изведнъж осъзна, че я е наблюдавал така през изминалите двайсет минути.

— Добре дошла обратно — каза той.

Заведе я на вечеря в „Айви“, където се бяха срещнали за първи път.

— Не можеш да си представиш какво е — каза Роуина. — Да се бориш цял живот за мечтата си и веднага щом я осъществиш, да ти я отнемат.

Джон целуна ръката й. Искаше да я предразположи да говори, да й помогне да признае пред друг човек какво чувства. Беше безкрайно щастлив, че тя се доверява именно на него.

— Всичко, което преди си мразел, ти става скъпо. Като непрекъснато звънящите телефони, пътуването… Господи, Джон, липсва ми събуждането в шест, за да ида до летището, защото „Атомик Мас“ свирят някъде.

Тя му се усмихна леко.

— Можеш да го правиш, когато си поискаш — отвърна й той. — „Атомик Мас“ са на турне по стадионите из Европа. Всичките им концерти са разпродадени напълно.

— Наистина ли? Как върви албумът?

Джон се наведе към нея.

— Не си ли слушала радио? Не си включвала на MTV?

— Радиото ми е настроено на една станция за класическа музика — отвърна тя, а меката светлина на свещите се отразяваше в златните й обици. — Не можех да понеса да включа MTV. Знаех, че ще видя групи на „Музика“ — мои групи — а това бе твърде болезнено. Като да гледаш как се веселят всички други деца на парти, на което не си поканен.

Меткалф удивено поклати глава.

— Предполагам, че си единственият човек на планетата, който не знае. „Зенит“ бие всички рекорди по продажби в Америка. „Атомик Мас“ се превърнаха в новите „Ю Ту“.

Роуина мълчаливо обмисли чутото. После каза:

— Може би трябва да ти разкажа цялата история.

Започна от самото начало и сподели всичко. За студенината на родителите си и своята независимост. За „Оксфорд“ и срещата си с Топаз Роси. За Питър Кенеди и за Съюза. За Сохо. За безплодното търсене на група. И за Топаз в Америка, от представянето на „Хийт Стрийт“ до „Велосити“ и накрая статията в „Уестсайд“, която бе съсипала кариерата й.

— Е, не искаш ли да си го върнеш на тази Роси? — попита той, след като тя свърши, загледан в сенките под красивите й очи и дребните бръчици, които се бяха появили за пръв път около устата и по челото й.

Роуина поклати глава.

— Категорично не. На мястото на Топаз и аз бих направила същото — замълча за миг, после добави: — Казвах си, че един ден тя ще се откаже и ще остави нещата така… Не можах да се сдържа да не я подразня. Забравих каква е тя. Топаз винаги е била страстна, с гореща кръв. Ако ние с теб смятаме нещо за гаден номер, то тя би решила, че има сметки за разчистване.

— Защо изобщо си се сприятелила с нея?

Тя се замисли.

— Знаеш ли защо? И двете трябваше да се доказваме.

— Защото бащите ви са искали да имат момчета ли?

Тя кимна, мило и грациозно. Джон отново се възхити на прилепналата по нея рокля от тъмнозелено кадифе, което отиваше на очите й.

— Бащите ви са били истински глупаци — каза той.

— Може би. Понякога ми се е искало да съм мъж — отвърна тя. — Бих си спестила много болка.

— Липсва ли ти Топаз Роси? — попита Джон.

— Не — бавно отговори тя. — Някои неща не могат да бъдат поправени. Липсва ми работата. Както и Барбара, Джош и „Атомик“…

Липсва ми и Майкъл Кребс, довърши тя наум.

— И какво смяташ да направиш по въпроса? — попита Меткалф.

Ясните му сини очи бяха сериозни. Той щеше да я върне обратно в играта, каквото й да му се наложеше да използва — молби, тормоз, заплахи.

Започна да изброява на пръсти:

— Преди ръководеше звукозаписна компания, но тази възможност е изключена за теб сега. Винаги си работила в музикалния бизнес. Крайно невероятно е някоя голяма корпорация да ти предложи да те наеме точно сега, защото си прекалено известна, за да те вземат на работа, без да се разчуе. Това са недостатъците ти.

Тя го погледна, а той се наведе и напълни отново чашата й с шампанско — отлежало „Дом Периньон“, едно от любимите й.

— Ти създаде една компания от нулата, значи си придобила основни бизнес умения. Имаш остър ум и кураж. Разполагаш с един милион долара, срещу които можеш да получиш заем. И можеш да разчиташ на много ключови фигури на своя страна — Джошуа Оберман, Майкъл Кребс, Барбара Линкълн, „Стиймър“, Роксана, „Атомик Мас“ и на мен. Това са предимствата ти. Въпросът сега е какво ще правиш с тях.

Тя отпи от питието си и се замисли.

— Какво смяташ, че трябва да направя?

— Мисля, че трябва да започнеш свой бизнес. Сама да си си началник — отговори той. — Но не знам в каква област. И не ми е работа аз да решавам.

— Наистина бих могла, нали? — възкликна Роуина и Джон остана очарован, когато забеляза, че очите й отново блестят.

— Твоят идол Дейвид Гефен заряза бляскавата си кариера, защото му бяха казали, че има смъртоносен тумор. След година му съобщават, че диагнозата е грешна — и той се оказа с куп пари и нищо за правене. Превърна ли се в някакво зомби? Не, вместо това се зае и основа „Гефен Рекърдс“.

Тя си бодна от салатата „Цезар“.

— Можеш да правиш каквото поискаш — каза той. — Истинската слава не е в това спокойно да се изкачиш до върха. А да станеш, когато си паднал, и да тръгнеш отново.

— Джон, бих могла да се влюбя в теб — каза Роуина.

— На това разчитам — отвърна той.

Тридесет и първа глава

Три седмици по-късно Роуина Гордън бе отново в бизнеса.

Този път всичко изглеждаше напълно различно от последния й офис. Нямаше скъпи килими и специално проектирани прозорци. Нито столове „Иймс“. Нямаше дори и кафе машина.

Започна в евтино помещение на „Мелроуз“ с два телефона, факс машина и осемнадесетгодишна секретарка. Нещата бяха различни, когато човек сам плаща сметките.

Джон Меткалф й предложи да й даде каквото поиска — начален капитал, офис в сградата на „Метрополис“. Роуина му благодари, но отказа.

— Това е нещо, което трябва да направя сама — заяви тя. — Просто няма да е правилно да приема помощ от някого.

— Поне се премести да живееш при мен. Тогава ще можеш да продадеш твоята къща и да използваш парите.

Тя го целуна нежно и чувствено и целувката предизвика тръпка в слабините му.

— Не мога. Преди за малко да изгубя независимостта си. Ти ми помогна да се измъкна от това положение, помниш ли?

— Не става дума само за теб — призна си той, а възбудата му личеше под панталона. Тя я забеляза и притисна ръка между краката му, като го погали през плата. Той изстена. — Моля те. Искам да си близо до мен.

— Сега си близо до мен — каза Роуина и посегна да разкопчае ципа на тънката си рокля. Коприната се плъзна надолу по тялото й като вода и той изпита разтърсващ прилив на страст, когато забеляза, че тя е гола отдолу. Дългите й стройни крака бяха добили златист тен, а зърната на гърдите й бяха прекрасно розови на фона на бледата кожа на малките й гърди. Тя се наведе назад, разкривайки русия триъгълник между гъвкавите си бедра. — Искаш ли да дойдеш по-близо?

Без да продума, той разкопча джинсите си и ги изрита настрани, докато я вземаше в прегръдките си. Пенисът му, твърд и набъбнал от копнеж, се притискаше към плоския й корем.

— Мина много време — каза той.

— Прекалено много — отвърна Роуина.

Тя си спомни за последния път, когато се бяха любили с Джон седмица след партито на Елизабет Мартин, а след това неканен изникна и споменът за последния път, когато бе докосвала Майкъл по този начин.

Джон усети как страстта й се разгаря. Пъхна пръста си в нея, опипвайки я. Тя вече мигновено бе влажна.

— Искаш ли да си поиграем? — прошепна той в ухото й. — Или да минем направо към действие?

Вместо отговор тя се усмихна и разтвори крака — провокативен сексуален жест.

Джон усети как желанието го обзема напълно и се насочи към най-чувствителното й място, проникна в нея, сантиметър по сантиметър, докато потъна чак до края. Тя се движеше в ритъм с него, притискаше го, сякаш искаше от него да проникне още по-дълбоко, да я изпълни още повече.

— Толкова си прекрасна — каза той.

Очите й бяха здраво стиснати и той забеляза как зърната й се втвърдиха и набъбнаха пред очите му. Джон се наведе и ги пое с устни, подръпвайки ги лекичко като жадно дете. Прониза я удоволствие и тя усети как се разгорещява още повече. Нуждаеше се от мъжкото му докосване, харесваше й силата на ръцете му и мускулестото му тяло, което можеше да усети през тънката памучна тениска, която не бе свалил.

Той започна нетърпеливо да се движи в нея, търсеше верния ритъм, подтикван от усещането за стегнатата й, влажна плът около пениса му. Когато ускори темпото, тя почувства как собственото й тяло му отговаря и накрая останаха единствено сладките тръпки, които я разтърсваха, и неговият тръпнещ и неумолим член. Изпита невероятно силен оргазъм.

Джон избухна в нея, задържа я в прегръдките си още миг и после излезе от потното й и треперещо тяло. Вдигна ръце и леко наклони лицето й нагоре към себе си.

— Както ти казах — промълви той, — няма връщане назад.

Тя взе дясната му ръка и я докосна с устни, целувайки го нежно и с благодарност.

— Само напред — отвърна тя. — Именно затова не мога да се пренеса при теб.

Нищо, което той изтъкваше или правеше, не можа да я разубеди. Прекарваше с него почти всяка нощ, но отказваше да продаде къщата си. Щеше да направи всичко сама и нямаше да е задължена никому.

Изборът с какво да се захване се оказа труден.

Можеше да работи за някоя продуцентска компания или да стане мениджър на група — не с Майкъл или „Атомик Мас“, но с други. Това обаче би означавало да работи за някого и да получава процент от печалбата.

„Не. Никога вече не искам да съм на пост, от който могат да ме уволнят. И искам да притежавам акции, а не да вземам заплата“.

Можеше да основе собствена звукозаписна компания. Но всяка група, с която би подписала договор като малка и независима компания, щеше да я напусне заради някоя от големите в бизнеса още щом вкуси първите плодове на успеха. Винаги така ставаше. Разходите за запис бяха се повишили значително от времето, когато Дейвид Гефен бе основал своите компании, и макар все още осъществимо, беше много по-трудно…

„Но не това е истинската причина, нали?“, запита се тя сама. „Истината е, че «Атомик Мас», Джош, Барбара и останалите означаваха всичко за мен. Когато ми беше отнето, се почувствах съсипана. Музиката е моят живот. Музиката е прекалено важна, за да рискувам“.

Нямаше да влага емоционален капитал. Щеше да започне от началото, като делова жена, и да държи настрани страстта си към музиката.

Щеше да владее ситуацията.

Роуина прие възможно най-добрия компромис, който й хрумна. Трябваше музиката да е включена, защото в тази област тя беше специалист, но освен това трябваше да е абсолютно лишено от емоции. Трябваше да работи, за да живее, а не да живее, за да работи.

Взе един лист и изреди основните си способности:

1. „Изпълнители и репертоар“. (Е, това не й беше от голяма полза сега.)

2. Представяне на нови продукти.

Роуина подчерта това и остана да седи и да се взира пред себе си. Представяне… изглеждаше добра идея. Нали бе успяла да направи най-мащабното спасяване в сферата на маркетинга, когато „Атомик Мас“ бяха резервирали „Колизеумът“ прекалено рано по време на турнето си „Хийт Стрийт“ в Съединените щати? И това беше нещо, което Кребс не бе направил вместо нея.

„Беше изцяло мое дело“, помисли си тя с усмивка. Толкова добре се бе почувствала тогава.

Но непредвидени катастрофи не се случваха всеки ден, а големите музикални компании си имаха собствени експерти по маркетинга, както и големите рекламни компании и агенти.

Тогава кой имаше нужда от помощ?

Не беше ли очевидно? Всички, които не можеха да си позволят да наемат специалисти по маркетинга. Независимите звукозаписни студиа. Колежите за рекламните си кампании. Малките клубове из страната.

Не можеха да си ги позволят обаче, именно в това бе проблемът. Как тогава някой от тях можеше да си позволи да наеме нея?

Отговорът й дойде мигновено: само някой от тях не би могъл. Но много от тях биха могли.

Същата вечер Роуина отиде при Джон в къщата му на плажа в Малибу, за да му разкаже за плановете си. След като си бе взела дълъг и освежителен душ, бе измила косата си и се бе загърнала в един огромен мек и пъстър халат за баня, той дойде при нея на терасата, понесъл две изстудени чаши и кана с коктейл „Маргарита“.

— Все още ли ти предстои онази конференция в Сан Антонио?

Той кимна и по лицето му премина сянка.

— Да. И все още имам проблеми със записите. Планът, който ти измисли, предотврати съдебното дело, но сега групата отказва да помогне за промоцията на албума. А „Вдигни очи“ е първият сингъл.

Тя отпи от питието си. Знаеше, че „Блек Айс“ са една от групите, с които се преговаря най-трудно. Те мразеха големите компании по принцип и винаги намираха недостатъци: нямало достатъчно плакати в магазините, нито достатъчно просвирване в радиото, нито представяне в MTV. Повдигаха възражения на всеки етап от работата — от художествената обработка до разпространението. Помнеше много добре и тях, и упорития им мениджър Али Кахед.

„Блек Айс“ обаче продаваха много албуми. Те бяха първата голяма група за „Музика — Северна Америка“, с която тя не бе подписала договор лично и която бе помогнала за успешното израстване в кариерата на младия търсач на таланти Стив Голдмън, който бе станал шеф на отдела й „Изпълнители и репертоар“. Последният им албум бе дебютирал направо на четвърто място в класацията на „Билборд“.

С подходящото представяне „Вдигни очи“ можеше да продаде много музикални албуми за „Представи си само“ и много тениски за „Сърцето ми принадлежи на Далас“.

— Мога да ти кажа какво да направиш — каза тя.

— Наистина ли? Надявам се да ми помогнеш — отвърна Меткалф и прокара ръка през косата си. — Защото това си е една голяма каша. Новите момчета в „Музика“ треперят от Кахед и няма да си помръднат и пръста да ми помогнат.

Роуина повдигна чашата си към него.

— Поздравления — каза тя. — Току-що стана първият ми клиент.

Когато на следващата сутрин й изпратиха договора от „Метрополис“ по куриер, Роуина подписа страницата пред секретарката си Джоан и човека, който продаваше кожени ботуши в магазина отсреща.

— Оставили са място, за да впишем името на компанията си — посочи Джоан.

Роуина сви рамене.

— Някакви предложения?

— Наречете я „Каухайд“[1] — предложи продавачът на ботуши, — не може да има рокендрол без кожа.

И така се роди „Каухайд Консултанс“.

През първите два часа Джоан просто седеше и четеше „Влияние“. Шефката й работеше мълчаливо, разгърнала големи листове на бюрото си и си записваше имена и телефонни номера, с големи цветни маркери съставяше списък с магазини, радиостанции и музикални списания, като понякога свързваше някои от тях с линии. Най-накрая излезе — ръцете й бяха изцапани с ярки пъстри петна — и подаде на Джоан малък лист със седемдесет имена и номера.

Джоан повдигна вежда.

— О, това е само първата част — заяви й Роуина. — Мислиш ли, че ще се справиш?

— Готова съм, щом кажеш — отвърна с усмивка момичето.

Може би тази работа нямаше да се окаже пълен провал все пак.

Щом веднъж се зае да работи, Роуина не спираше. Внимателно подбра потенциалните си клиенти: свободомислещи програмни директори, управители на магазини, които й дължаха услуги, журналисти и шефове на телевизионни станции, с които бе работила, когато се занимаваше с „Атомик Мас“.

— Господи, Роуина! Как си? Къде, по дяволите, се изгуби? — попита Джак Флеминг от „Ролинг Стоун“.

— „Блек Айс“? Да, ще ги пускаме по радиото — каза Джо Морета от KXDA. — Дадено. Няма проблеми. Кога ще минеш насам?

— Ще направя каквото мога — обеща Пит Майер от MTV. — Радвам се, че се върна в играта.

На обяд Джоан поръча и за двете пица и диетична кола, а Роуина се обади на Джон и му изреди всички медии, в които така бързо бе уредила представяне.

— Не мога да повярвам! Как, за бога, успя да го направиш? — попита той удивен.

— О, още не съм свършила — отвърна тя. — Това беше само за загряване. Сега кажи колко пари си склонен да ми отпуснеш за рекламен бюджет?

— Реклама ли? Това не е ли работа на „Музика“?

— Зависи какво целиш. Ако искаш да продадеш няколко албума, вече сме го направили. Ако искаш да помогнеш на рекламната кампания на филма си…

— Колко пари ти трябват? — попита Джон, стреснат от деловия й тон. Тя използваше личната му линия, но ставаше дума само за бизнес.

„А тази сутрин се любихме на плажа“.

Тя назова сумата.

— Добре — съгласи се той. — „Сърцето ми принадлежи на Далас“ ще излезе на екран две седмици след като този сингъл бъде разпространен масово. Мислиш ли, че чрез него ще можем да направим малко реклама и на филма?

— Точно това е идеята — каза Роуина. — Имам нещо предвид, но ми трябва рекламен бюджет, за да го реализирам.

— Добре, Роуина — отвърна Джон. — Получаваш го. Изненадай ме.

— Непременно ще го направя — обеща тя.

Същия следобед Роуина даде на Джоан втори списък. В него имаше имена на програмни директори и редактори от основните медии — лични приятели, но все пак добре настроени към нея хора. Номерът беше да похарчи малко пари там, където ще получи максимален резултат; знаеше, че няма смисъл да се насочва просто към списанията и станциите с най-голям тираж или аудитория. Най-важно бе влиянието, което имаха. На това я бе научила работата с Майкъл Кребс.

Знаеше всичко за „Сърцето ми принадлежи на Далас“: Горчиво-сладка съвременна романтична история, разказ за една жена, разкъсвана между любовта на живота й, тексаски адвокат, и лекар, който бе баща на детето й и щеше да е по-добър родител за него. Тя предпочита лекаря заради момчето си, а след това за своя изненада постепенно се влюбва в него.

Роуина не смяташе, че филмът е лош, просто не съвпадаше с очакванията на хората от „Метрополис“. Те бяха заложили на силно драматичен и с претенции за „Оскар“ филм. А се бе получила иронична любовна комедия с няколко сърцераздирателни сцени.

Лично тя вярваше, че всеки, който е харесал „Когато Хари срещна Сали“, ще хареса и този филм, но хората в отдел „Маркетинг“ на „Метрополис“ имаха друго мнение. Предварително бяха представили продукцията си като класически сантиментален филм от рода на „Крамър срещу Крамър“ или „Думи на обич“. Роуина предполагаше, че първоначалните отзиви от предварителните прожекции са толкова лоши, тъй като почитателите на „Крамър срещу Крамър“ са се разочаровали.

Не бе коментирала изобщо. Филмите бяха работа на Джон, а не нейна. Ако той й бе дал съвет за „Атомик Мас“, докато тя работеше за „Музика“, щеше да му се развика да си гледа работата.

Но сингълът „Вдигни очи“ й даде идея.

Седмица преди песента да се завърти по радиото огромни билбордове се появиха в Ню Йорк, Лос Анджелис и Далас — на обикновен черен фон с огромни бели букви пишеше: „ВДИГНИ ОЧИ КЪМ СВОЯ ИЗБОР“.

Два дни по-късно в „Ню Йорк Таймс“, „Лос Анджелис Таймс“ и други големи вестници се появиха реклами на цяла страница със същото простичко послание. Не се споменаваше за филма, албума или сингъла.

Кампанията имаше незабавен успех. Хората започнаха да звънят в радиостанциите и да питат какво означават рекламите. На едно кръстовище в Манхатън стана задръстване, докато шофьорите извиваха вратове нагоре, за да погледнат билборда.

Тогава излезе „Вдигни очи“.

Първоначалните й усилия в широк мащаб дадоха резултат и удивените рекламни консултанти на „Музика“ откриха, че съвсем новият им сингъл вече е пласиран из радиостанциите в ключови градове, и то от кого — от Роуина Гордън.

След това започнаха конкурсите, които Роуина бе организирала в другите станции и в списанията.

„Кой е най-трудният избор, пред който сте се изправяли?“.

„Какво бихте направили от любов?“.

Това бе популярна психология в най-простия й вариант. Всеки се е отказвал от нещо, смяташе Роуина, всеки се е влюбвал и се оказа, че е била права — из цялата страна телефоните на радиостанциите направо прегряха.

Накрая се появи и видеоклипът. „Блек Айс“ категорично бяха отказали да заснемат клип и момчетата от „Метрополис“ бяха решили да комбинират и използват стари техни клипове. Но на Роуина й хрумна по-добра идея. „Няма да показваме изобщо групата. Ще покажем филма“, предложи тя и в резултат се получи страхотен рекламен клип с най-добрите моменти от „Далас“, сглобени заедно и показани на фона на агресивния поп-фънк на песента.

В MTV много го харесаха.

Последните обаждания на Роуина бяха до нейни стари приятели, които работеха в специализираните издания, както музикални, така и за кино — „Въраяти“, „Холивуд Рипортър“, списание „ХИТС“ и други. Във всички се появиха статии, в които пишеше нещо от рода на: „И точно когато си мислехме, че сме видели всичко…“.

В седмицата, в която излезе, „Вдигни очи“ стигна до номер едно в „Хот 100“, а две седмици след това „Сърцето ми принадлежи на Далас“ се прожектираше в кината при пълни зали.

Али Кахед, удивен, че неговата група е реализирала най-големия хит в кариерата си, се обади на Сам Нийл и му заяви, че може и да се съгласят да участват в промоцията на саундтрака.

Ник Лардж се обади на Джон Меткалф и официално го поздрави.

А късно една вечер телефонът в спалнята на Роуина звънна.

— Ало? — обади се тя, изненадана.

Номерът й го нямаше в указателя, Джон в момента летеше към Сан Антонио, а единственият друг човек, който го знаеше, беше Джоан.

— Здрасти, хлапе — каза Джош Оберман. — Защо, по дяволите, се забави толкова?

[1] Cowhide (англ.) — волска кожа. — Б.пр. ↑

Тридесет и втора глава

Питър Вайс се взираше с истинско удивление в младата жена, седнала насреща му.

Тя вече не изглеждаше измършавяла, безжизнена и бледа. Напротив, беше загоряла, стройна трийсетгодишна жена в елегантен розов костюм на „Шанел“. На дясната й китка имаше платинен „Ролекс“, а на лявата проблясваше годежен пръстен със сапфири. Русата й коса бе подстригана на пластове, за да се придаде обем и раздвиженост на прическата. Дългите й крака бяха обути в изключително тънки чорапи и обувки на висок ток от „Азедин Алая“. Имаше лек грим, само колкото да се подчертае деликатната й кожа, и ухаеше приятно — точно кой парфюм използваше, Вайс нямаше представа, но долавяше аромата на сандалово дърво. И жасмин.

Бяха изминали едва няколко месеца от последната им среща, но Роуина Гордън изглеждаше като съвсем различен човек.

Това отчасти, разбира се, би трябвало да се очаква. След скандала с Джейк Уилямс и последвалото й изгонване от „Музика — Северна Америка“ Роуина бе дошла в офиса му, понесла на крехките си рамене тежестта на публичното унижение и загубата на препитанието си.

Ясно си спомняше срещата им. Като първата жена президент на голяма звукозаписна компания в Съединените щати, госпожица Гордън бе един от най-известните им клиенти и неговите партньори бяха настояли, след като й изложи плачевното състояние на финансите й — относително казано — да я уведоми, че „Вайс, Флетчър енд Баум“ няма да могат да я представляват за в бъдеще. Вместо това, той бе толкова шокиран от измършавялото й тяло и толкова впечатлен от достойнството, с което тя се държеше, че накрая й бе предложил да намали цената на услугите им, за да може тя да задържи счетоводителите си.

Беше съвсем импулсивно предложение. Напълно нехарактерно за него.

Но сега Роуина Гордън отново се намираше в кабинета му. И този път не като частен клиент, затънал в сериозни неприятности, а като председател на собствена компания. „Каухайд, Инк“. Имаше клиенти във всички сфери на развлекателния бизнес — филмови студиа, телевизионни станции, рок групи, спортни отбори. Компанията подбираше клиентите и проявите си много прецизно, като се заемаше само с трудни задачи за известни хора. По този начин с всеки следващ успех фирмата на Роуина ставаше все по-прочута — и по-скъпа.

Вайс знаеше, че натискът върху „Каухайд“ да се разрасне бе огромен. Роуина имаше шестнайсет служители, а би могла да има шейсет. Поемаше само по три проекта на месец, а трийсет други отчаяно се опитваха да се възползват от услугите й.

„Каухайд“ има страхотно „здрава кожа“, пишеха във „Варайъти“. „Роуина властва!“, тръбеше „ХИТС“. Напористата „Каухайд“ печели договора за „Рейдърс“, обявяваше „Билборд“.

Бяха получили предложения от всевъзможни източници, които искаха да ги купят — „САА“, „Уилям Морис“, „ICM“, „Търнър Ентъртеймънт“. Роуина бе отказала на всички, поне доколкото му бе известно. Тя определено изглеждаше като млада жена, която знае точно какво прави.

И все пак той не вярваше на ушите си.

— Уверена ли сте в това, госпожице Гордън?

— Напълно, господин Вайс. Искам вашата кантора да представлява „Каухайд“, както в общия случай по отношение на правните въпроси, така и по-специално за… за всяка финансова дейност, която изникне — довърши тя неопределено.

— Но ние обслужваме частни лица, госпожице Гордън. Малка фирма сме. За компания като „Каухайд“ по-добре ще подхожда някое голямо име — „Купър енд Лайбрънд“ или друга като тях — Вайс се прокашля притеснено. — Мой дълг е да ви посъветвам да не го правите.

Тя се усмихна — сериозно и вежливо.

— Вече го направихте, господин Вайс. Въпреки това именно „Вайс, Флетчър енд Баум“ е фирмата, която искам. Ако смятате, че са ви нужни още сътрудници, за да се справите с нашата дейност, непременно наемете такива.

Тя порови в чантата си и извади прилежно сгънат документ.

— Надявам се, че ще ми простите — вежливо продължи тя, — но си позволих да донеса заверен чек за едногодишно авансово заплащане на услугите ви. Ако приемем, че партньорите ви са съгласни да поемете нашите сметки.

Хипнотизиран, Питър Вайс разгъна чека. Беше на името на кантората им на стойност един милион долара.

— Преди няколко месеца ми казахте, че ми имате доверие, господин Вайс, когато обстоятелствата бяха доста различни — продължи Роуина, като забеляза, че той е прекалено смаян, за да отговори. — „Каухайд“ отвръща на жеста ви.

Той не можеше да повярва. Джак Флетчър щеше да получи удар.

Роуина се изправи и стисна ръката му, стегнато и делово.

— Приятно ми е да работя с вас, господин Вайс — каза тя и излезе от кабинета му, като остави възрастния човек да зяпа подире й.

В таксито на път към хотел „Риджънт“ Роуина си позволи да се усмихне леко. Бе очаквала с нетърпение срещата в кантората на „Вайс, Флетчър енд Баум“; едно от удоволствията на повторния успех бе шансът да се отплатиш на приятелите си и да натриеш носа на враговете си.

Е, може би „врагове“ бе прекалено силно казано. Имаше ги във всеки бизнес, като новодошла в Лос Анджелис би трябвало да го знае. Малодушни и алчни типове, които те подритват, когато си паднал, и ти се подмазват като обезумели, ако отново стъпиш на крака. Служителите от звукозаписните компании, които я избягваха след уволнението й от „Музика“. Организаторите на концерти и агентите, които отказваха да говорят с нея по телефона. Напоследък всеки от тях се бе обадил или бе изпратил цветя, часовник или други дребни подаръци като жест на добра воля. Бе й доставило огромно удоволствие да инструктира Джоан как да отговаря на тези лешояди: „Госпожица Гордън не е на разположение за вас, господин Х, нито сега, нито за в бъдеще, чак до и включително в деня на Страшния съд“.

Намести се по-удобно на седалката, нетърпелива да пристигне на срещата си за обяд. Щеше да е чудесно да види отново Оберман. Въпреки многото им разговори по телефона, тя всъщност не бе зървала стареца от уволнението си. И освен това срещата с председателя на „Музика Ентъртеймънт“ на толкова известно и значимо място бе най-добрият начин да обяви на всички, че изгнанието й е свършило.

Роуина Гордън категорично и окончателно се бе върнала.

Свечеряваше се бързо и прожекторите ставаха все по-ярки с всяка изминала минута. Барбара усещаше острата миризма на пушека от охлаждащите системи, който идваше откъм арената; звукът от хората вътре приличаше на тихо ръмжене, накъсвано от пронизителните изсвирвания на футболни свирки и примесен с бумтящите тонколони на озвучителната уредба.

На излизане от арената мениджърът на „Атомик Мас“ въздъхна доволно. Още един разпродаден концерт и тук, в Барселона, рекламните тениски бяха дори по-търсени, отколкото във Флоренция, където бяха свирили предната вечер. Новият китарист Джим Ксантос се бе сработил с групата чудесно — вече нямаше тайни и криене между момчетата и Джим се разбираше с останалите така, сякаш винаги е бил един от тях. Добрата атмосфера в групата спомагаше както за по-добри концерти, така и за по-голяма творческа продуктивност; Майкъл Кребс много бе харесал демозаписите, които бяха съчинили по време на турнето.

„Господи, това е добър знак, помисли си Барбара, докато лимузината завиваше по главната градска улица. Два хитови албума са хубаво нещо, но три е още по-добре… Можем да завладеем още малко територии в Австралия и Азия“.

Усмихна се леко, като усети как планира бъдещето. Господи, колко се беше променила през изминалите няколко години — от хладнокръвен и безпристрастен адвокат се бе превърнала в страхотен мениджър, който може да мери сили с най-добрите в бизнеса. Когато за пръв път видя тази група, ако някой й бе казал, че те ще представляват останалата част от живота й, тя би му се изсмяла в лицето. Дори и след като бе започнала да се занимава с „Атомик Мас“, не различаваше „Ван Хейлън“ от Ван Морисън.

Минаваха покрай тихи улички и огромна средновековна катедрала в центъра на града. В ранната привечер нямаше голямо движение по улиците. Имаше цели два часа преди с Майкъл да се върнат, за да гледат момчетата.

„Представи си само — аз да искам да гледам хард рок концерт! Оберман никога не се отказва… чудя се какво ще каже Роуина, когато отново я върнем в играта“.

Роуина. Най-вярната й приятелка. Бяха толкова близки, колкото е възможно за две от най-ангажираните жени в музикалния бизнес и Барбара бе ужасена от случилото се с нея. И то заради онзи глупав наркоман Джейк Уилямс. Изобщо не й хареса, когато Роуина се скри от всички и не даде на никого номера си в Лос Анджелис. Но я разбираше. Ако някой сега й отнемеше този начин на живот — ако „Атомик Мас“ се разделяха утре…

Барбара потръпна. Направо не искаше да мисли за това.

Знаеше какво е да си жена в бизнеса. Трябва да правиш жертви. Ако си късметлийка, изпитваш удоволствие от работата си. И за нея, и за Роуина работата и личният живот бяха станали неделими.

„Роуина винаги е обичала музикалния бизнес, а и аз се научих да го харесвам — помисли си Барбара, докато колата спираше пред хотела. — Но аз поне имах и любовник“.

Бе срещнала Джейк Барбър една седмица преди излизането на „Зенит“. Беше любов ако не от първи, то определено от трети поглед. Джейк работеше в една добра независима звукозаписна компания и двамата се ожениха след пет седмици в гражданския съвет „Челси“ в Лондон, макар всичките им приятели да ги предупреждаваха, че няма да останат дълго заедно. Следващата седмица щяха да се навършат осемнайсет месеца, откакто са женени.

Роуина, от друга страна…

Барбара слезе от колата, топлият бриз развя тънката й рокля от „Армани“, и влезе в хотела. Момичето на рецепцията й кимна и й каза, че господин Кребс я очаква.

На пръв поглед всичко изглеждаше чудесно. Страхотният успех на „Сърцето ми принадлежи на Далас“, последван от това, че всички направо се редяха на опашка пред вратата на Роуина. Сега тя сама си беше шеф и всякакви корпоративни упреци за необмислените й реплики бяха заглушени от божествения звън на пари в касите. Дори във „Венити Феър“ имаше голяма статия за нея — „Възходът, падението и възходът на жената, която прави хитове“. А след това, на тридесетия й рожден ден, бе обявен и годежът й с Джон Питър Меткалф III, блестящия млад президент на студио „Метрополис“. Щастливата двойка бе снимана заедно на официалното парти за „Стивън“, големия сантиментален хит на „Метрополис“ за есента — и двамата изглеждаха безумно богати, влиятелни и бляскави. Наистина „красива двойка“.

И все пак, и все пак…

Тя почука силно на вратата на апартамента на Кребс и влезе.

— Барбара, изглеждаш прекрасно — поздрави я топло Майкъл.

— Ти също — отвърна тя приятелски.

Кребс бе облечен в обичайната си тениска и дънки и все така успяваше да изглежда страхотно — забелязваше се как мускулите по гръдния му кош се движат под тънката памучна материя, стомахът му бе стегнат и гладък, а острата и непокорна коса по слепоочията му придаваше определено властен и интелигентен вид.

„Не е моят тип, но разбирам какво вижда тя в него“.

— Да, но на мен ми се налага да полагам усилия за това. Как е Джейк?

— Чудесно. Как са Деби и момчетата?

— Много добре — отвърна Майкъл.

Винаги имаше лека сянка в тази обичайна размяна на реплики помежду им. Кребс не знаеше дали Роуина изобщо е казала на приятелката си за връзката им и съмнението за това винаги витаеше в разговора им.

След като Роуина бе избягала от Ню Йорк в Лос Анджелис, тази сянка бе станала още по-явна. По негласно споразумение между мениджъра и продуцента името й се споменаваше възможно най-рядко и то единствено в професионален аспект. Защото след като с „Каухайд“ се бе изкачила повторно на върха в музикалния бизнес, Роуина се бе свързала отново с Барбара, с момчетата от групата и с всичките си стари приятели — освен с Майкъл.

В интервютата и по телевизията тя неведнъж го бе наричала гений, свой учител, шестия член на „Атомик Мас“. Роуина пределно ясно показваше, че е голяма почитателка на Майкъл Кребс — както като продуцент, така и като човек.

Но не му се обаждаше.

„Е, помисли си Барбара, ако съм права, това скоро ще се промени“.

— Майкъл, кога за последно си разговарял с Джошуа Оберман? — попита го тя, след като седна и запали цигара „Сейнт Мориц“.

— Преди около месец. Защо?

— Той спомена ли Роуина Гордън?

Кребс едва забележимо се стегна.

— Не, не мисля.

— Добре — отвърна Барбара и си дръпна силно и с удоволствие от цигарата. — Ще ти кажа нещо, но е строго поверително.

— Давай — подкани я той, докато я наблюдаваше с присвити очи.

— Джош ми звънна снощи във Флоренция. Поканил е Роуина на обяд днес в хотел „Риджънт“ в Ню Йорк и ще й предложи новосъздаден пост в „Музика“. Отново са променили структурата на борда и сега Оберман има пълно мнозинство.

Майкъл се облегна на фотьойла си.

— Какъв пост по-точно?

— Президент на компанията в световен мащаб. Ще отговаря директно пред него, но в основни линии Джош се оттегля от активна работа.

— По дяволите! — тихичко каза Майкъл.

— Не знаем дали тя ще го приеме. Това ще означава да изостави „Каухайд“, а тази компания е лично нейно творение.

Той поклати глава.

— Ще приеме — заяви той и в тъмните му очи проблесна израз, който Барбара не можеше да разгадае.

— Може би. Както и да е, това не е всичко, затова реших, че трябва да поговорим — продължи тя. — Оберман ми каза и още нещо. Една от причините, поради които иска да предаде компанията в ръцете на Роуина сега, е, че не вярва, че ще има тази възможност след година.

— Защо не? — попита Майкъл.

— Защото смята, че „Музика Ентъртеймънт“ е обект на враждебно превземане от друга компания.

— От кого? — не повярва Кребс. — „Музика“ е една от големите музикални компании. Могат да наемат най-добрите инвестиционни банкери в света. Кой, по дяволите, би могъл да се опита да ги погълне?

— Какво ще кажеш за „Меншън Индъстрис“ — отвърна Барбара.

Роуина се наведе напред, опитвайки се да възприеме онова, което току-що бе чула. Много се стараеше да не показва изненадата си. Оберман бе запазил централна маса, точно в средата на залата, най-изложената на показ от всички страни. Двамата — старият корпоративен ветеран и младото му протеже в бизнеса, се намираха пред погледите на деловия елит на Манхатън и тя знаеше, че ги наблюдават внимателно.

— Нека да изредя няколко неща — каза тя. — Първо, въпреки факта, че компанията ме уволни най-показно, сега ти искаш да ме направиш президент.

— Говорих с адвокатите — раздразнено каза Оберман, — ти не си осъдена за нищо нередно. Дори и „Уестсайд“ да са запазили касетата, тя не доказва, че си направила онова, което казваш. Може просто да си се опитвала да уговориш Джейк да се откаже. А ако музикалната индустрия го намери за странно, какво от това? Всеки е чел „Онези, които правят хитове“. Ние сме странни. Аз не съм длъжен да отговарям пред никого.

— Второ, очакваш от мен да се откажа от „Каухайд“. Компанията има невероятен успех, Джош, и аз съм неин единствен собственик.

— Ами продай я. Ще станеш богата. И ще бъдеш първата жена, която е успяла да стане президент на голяма музикална компания, а това, по дяволите, е амбицията на живота ти, Гордън, така че не се опитвай да ме баламосваш.

— Трето, според думите ти ще бъда на този пост само за няколко месеца, защото „Меншън Индъстрис“ ще ни погълнат и ще съсипят кариерите на нашите изпълнители.

Джошуа Оберман се взря в нея с бледите си очи.

— Слушай, принцесо — подхвана той, — работя за „Музика“, откакто майка ти е била тийнейджърка. След смъртта на жена ми, музиката и изпълнителите са целият ми живот. Бях свидетел на появата на „Ролинг Стоунс“, на „Лед Цепелин“, на „Металика“, а сега и на „Атомик Мас“. През хиляда деветстотин седемдесет и първа ръководството на компанията заедно с мен реши да извади на борсата акции, а както може би осъзнаваш, това означава много пари, но и загуба на контрол.

Той помълча, поклащайки глава.

— Най-накрая станах председател на борда. Сега аз ръководя цялото шоу. Отне ми много дълго време. Дори и преди година не можех да спра уволнението ти. Но точно сега имам пълен контрол над „Музика“ и не съм готов да се предам без борба.

Оберман вдигна салфетката си и се изкашля в нея.

— Не съм глупак, Гордън. Пределно ясно ми е, че може и да не успеем да устоим на „Меншън Индъстрис“. Но също така знам, че ти имаш най-добрия шанс за това. Именно поради това трябва да приемеш този пост.

— Молиш ли ме, или ми нареждаш?

— Нареждам ти — заяви той.

Тя кимна, а русата й коса блестеше на светлината.

— Добре, Джош. Но не мога да обещая нищо.

Старецът се усмихна леко.

— Признай си, Роуина. Липсваше ти ужасно. Искаш да се върнеш към „Зенит“ и всичко останало. Отново да работиш с Барбара и момчетата, и — лукаво добави той — с Майкъл Кребс.

— Как е Майкъл? — небрежно попита тя.

— Все така женен — подразни я Оберман.

— Джош — възрази тя, — не става въпрос за това. Между нас не е имало нищо. Както и да е, сгодена съм за Джон Меткалф. Виждаш ли? — тя вдигна лявата си ръка и сапфирите заблестяха на слънцето.

Възрастният човек си бодна от омлета и й намигна вбесяващо.

— Разбира се, хлапе.

Като знаеше, че мълвата ще се разнесе из музикалните среди, Роуина се качи в едно такси до летище „Кенеди“ още щом излезе от „Риджънт“. Обади се на Джон от първокласния салон на самолета и го помоли да се видят в къщата в шест часа.

Щеше да е трудно. Как би могла да му каже, че се връща в „Музика Рекърдс“? Това щеше да означава да зареже „Каухайд“ — компанията, която Джон й бе помогнал да създаде. А също и да се премести отново в Ню Йорк. Джон ръководеше „Метрополис“, едва ли можеше да дойде с нея. Може би един ден тя щеше да съумее да организира така нещата, че да премести централата на компанията си в Лос Анджелис или да създаде поне неин клон там, но в момента поемането на поста включваше и завръщане към онзи етап от връзката им, когато се виждаха само през уикендите.

„Много двойки живеят така, разсъждаваше Роуина. Освен това в колко от тях и двамата ръководят големи компании? Това означава, че ще можем да си вършим работата през седмицата и да се радваме един на друг в събота и неделя…“.

— Шампанско, госпожице? — предложи й стюардесата и напълни чашата й догоре.

Тя отпи замислено. „Но дали Джон ще го приеме така? В крайна сметка ние сме сгодени“.

И все пак Оберман беше прав. Беше удивително колко добре я познава старецът. Още щом й бе предложил поста, тя знаеше, че ще приеме, въпреки привидното си възмущение. Намести се по-удобно на широката седалка, като усещаше как из вените й тече чист адреналин. Първата жена в историята, която ръководи голяма звукозаписна компания! Наистина бе сбъдната мечта за нея. Не можеше да го отрече. И независимо колко щеше да се ядосва годеникът й, нямаше начин тя да не приеме предложението.

Когато тя се прибра, Джон я чакаше в градината, застанал под портокаловото дръвче с чаша студена минерална вода в ръка.

Роуина си сипа сок от грейпфрут и се присъедини към него. След праха и студа на Манхатън топлият и благоуханен въздух в Холивуд хилс й се струваше особено привлекателен.

„Това ще ми липсва“, реши тя със съжаление.

— Днес обядвах с Джош Оберман. Предложи ми да стана президент на „Музика“ за целия свят, с пълната власт да ръководя компанията. Той смята, че „Меншън Индъстрис“ ще се опитат да я погълнат.

Меткалф се взря в нея и Роуина усети как сърцето й изтръпва. Красивото му лице бе вцепенено от гняв.

— Не ми казвай. Приела си.

— Да, така е — отвърна тя, като се стараеше да звучи уверено. — Това е всичко, за което някога съм мечтала, Джон. Не мога да не приема.

— Защо? — настоя той. — За да бъдеш главният изпълнителен директор на компанията, който ще я предаде в ръцете на „Меншън“? Не четеш ли „Уолстрийт Джърнъл“ или „Икономик Монтли“, за бога? Конър Майлс не може да бъде спрян. Щом е решил, че иска „Музика“, ще я купи и още как. Междувременно ти си готова да пожертваш връзката ни заради една празна титла и корпорация, която те изхвърли на улицата.

— Няма да жертвам връзката ни, скъпи — умолително каза тя, като се приближи до него и нежно докосна ръката му. — Ще бъде само за няколко месеца, докато успея да отворя офис в Лос Анджелис… Мога да летя дотук през уикендите.

— Уикенди! Господи! — възкликна Джон, като я отблъсна от себе си. Сините му очи бяха ледени от ярост. — Аз не съм някакво кученце, което можеш да разиграваш както си искаш.

— Не е честно.

— Не е ли? След онова, което преживя, когато те уволниха? Толкова ли е къса паметта ти? — попита той, като обхвана с длан брадичката й и повдигна лицето й към своето. — Роуина, ти беше истински отшелник. Трябваше лично да дойда до дома ти и да те изритам навън. Тогава поех риск заради теб. Бях президент на „Метрополис“, а ти беше забъркана в скандал с наркотици…

— … и съм ти много благодарна — прекъсна го тя. — Но това не променя нищо! Моля те, опитай се да разбереш.

— О, разбирам — ядоса се той. — Също както когато работеше денонощно в „Каухайд“. И тогава също не можеше да намериш време за мен. Господи, какъв глупак съм! Мислех си, че след като се съгласи да се омъжиш за мен, нещата може да се променят — погали я по бузата, но ласката му бе груба, пълна с отчаяние. — Сърцето ти е проклета крепост, Роуина, знаеш ли го? — попита той. — Обичам те. Какво, за бога, трябва да направя?

— И аз те обичам — каза тя, сграбчи ръката му и я притисна до лицето си. — Затова се съгласих да се омъжа за теб.

— Така ли? — обади се той. — Или това просто е част от големия ти план?

— Джон!

— Прави каквото смяташ за нужно — изръмжа той. — Опитай се да не забравиш да запишеш час в скапания си график за сватбата ни.

И хукна ядосано към къщата.

За миг тя остана загледана след него, после остави чашата си и се втурна подире му.

— Хей, хей! — шепнеше тихичко тя, обвила врата му с ръце. — Джон! Любими! Моля те, извинявай… Трябваше първо да те попитам. Кълна се, че ще бъде само за няколко месеца. Ще открием офис в Лос Анджелис.

Меткалф се опита да я отблъсне, но имаше нещо специално в настоятелното й притискане към него, в задавения й тон, в уханието на косата й. Въпреки волята си той омекна.

— Всичко е наред — каза той, — всичко е наред, скъпа.

Вдигна я леко на ръце, сякаш бе кукла, понесе я към спалнята им и се остави тя да покрие гърдите му с целувки и нежни докосвания, които прогониха гнева му и разпалиха желанието му.

Остави я върху италианските чаршафи, свали сакото й и разкопча копринената й блуза, а пръстите му бяха станали непохватни от възбуда, докато разкопчаваше дантеления й сутиен, и дъхът му спря при вида на розовите зърна на гърдите й, вече настръхнали от очакване. Лявата му ръка се плъзна нагоре по гладкото й бедро и в тялото му се надигна нова вълна на страст, когато докосна тънката материя на бикините й.

— Не мога да издържам дълго без теб — прошепна той.

Тя обви с една ръка врата му, а с другата се протегна да разкопчае панталоните му и всичките му протести бяха заглушени с поредната страстна целувка, забързаното сваляне на дрехи и разтапящото сливане на плътта.

— Оберман? Роуина е — обади се тя.

„Слава богу, че си купихме жилище в Манхатън“, каза си тя, докато оглеждаше елегантния апартамент, който бяха избрали заедно с Джон миналата Коледа. Беше светло и просторно място на улица „Мърсър“ в Сохо, с огромни прозорци, в които Роуина се бе влюбила, и полиран дървен под. Никой от двамата не бе имал възможност да го използва много досега, така че куфарите й стояха насред почти празната спалня, а в гардероба имаше само по един комплект дрехи за преобличане за него и за нея. По леглото бяха разпилени няколко от папките с документи от различни оферти, които бе получавала за „Каухайд“, както и чисто новият й договор за работа в „Музика“, изработен прецизно от адвокатите й.

— Чудесно, радвам се, че те хванах — прозвуча отсреща дрезгавият глас на Оберман. — Току-що говорих с Барбара Линкълн и тя има някои идеи за договора с „Атомик Мас“. Относно ключова клауза на твое име. Знаеш ли какво означава това?

— И аз се радвам да те чуя — отвърна тя през смях. — Разбира се, че знам какво означава. Ако напусна компанията по каквато и да е причина, договорът им ще стане невалиден — могат да си тръгнат от „Музика“ и да подпишат с „Полиграм“. Клайв Дейвид и Уитни Хюстън имат същата…

— Точно така. Това ще бъде първата стъпка в усилията ни да убедим „Меншън“, че не си струва — намеси се председателят. — Така че бъди добро момиче и прескочи до Испания. Свирят в Барселона.

— Но аз пристигнах в Ню Йорк едва тази сутрин.

— Тогава си вземи душ — сряза я Оберман. — Можеш да си поиграеш в новия си офис и утре.

— Добре, сър — Роуина се усмихна и затвори телефона. „Нищо не се променя…“.

Отвори гардероба. „Слава богу, че имам поне един разумен навик“.

Държеше малко куфарче с най-необходимите неща готови за път — джинси, бяла блуза, маратонки, два чифта бельо и нощница, заедно с тоалетни принадлежности и паспорта й. До този куфар имаше два по-малки с допълнителни вещи, според климата; пуловери за Москва, слънцезащитен крем за Карибите. Избра „горещия“ куфар и се обади на „Континентъл Еърлайнс“, после си резервира стая в хотел „Меридиан“. „Атомик Мас“ щяха да свирят на следващия ден на стадион „Олимпик“, две вечери там и после в Париж.

Поне щеше да види концерт на момчетата в Европа. За последен път бе успяла да се измъкне, за да види тяхно изпълнение, в нощта, когато бяха щурмували „Медоулендс“, Ню Джърси, в началото на турнето им „Куесчънс“ в САЩ. А това бе толкова отдавна, че не искаше да си мисли.

Роуина изпрати кратка бележка по факса на Джон, в която му казваше, че ще се върне след няколко дни, и се преоблече, като избра удобен костюм на „Пери Елис“ за полета. Беше в тъмносиньо, изчистена кройка, която чудесно подхождаше на фигурата й и даваше свобода на движенията — идеалното облекло за пътуване със самолет. Събу красивите си и непрактични италиански обувки на висок ток и ги смени с елегантни тъмносини обувки с равна подметка, остави всичките си бижута и грабна чантичката си от тоалетката. Можеше да се гримира, докато пътува към летището.

Самолетът за полет 18 635 на „Континентъл Еърлайнс“ за Испания зави бавно на тежкия си колесник и се отправи към пистата за излитане.

Роуина Гордън, настанена удобно в първа класа, с одеяло, покриващо коленете й за дългия нощен полет, бе потънала в мислите си.

„Е, каза си тя, ти си главният изпълнителен директор на «Музика Ентъртеймънт». Първата жена, която оглавява голяма звукозаписна компания. Поздравления. Не е съвсем точно каквото очакваше, нали? Колко дълго мислиш, че ще издържиш?“.

Барселона се разстла под нея, красиво осветена от неонови лампи в мрака. Не беше идвала тук от години и беше забравила колко просторен бе градът в крайните си точки, целият кръстосан от широки улици и паркови алеи. Шофьорът на таксито за щастие не говореше английски, така че тя можеше да се наслаждава на виещите се улички, докато се придвижваха из центъра на града, а фаровете на колата осветяваха стотиците разлепени навсякъде плакати. Усети, че се върти и оглежда за такива на „Атомик Мас“. За щастие на „Музика — Испания“ имаше достатъчно от тях. Билетите за концерта бяха разпродадени само за часове още преди пет месеца, но това не означаваше да липсва реклама. Ако повечето от жителите на Барселона, които си купуваха албуми, вече имаха „Зенит“, можеха да си вземат и „Хийт Стрийт“. А освен това подгряващата група „Накълхедс“ имаше нужда от реклама.

Стадион „Олимпик“ бе внушителна гледка, осветените от прожекторите кули прорязваха небето. Когато Роуина слезе от лимузината си, звукът на ревящата тълпа достигна до нея. Тя почувства внезапна младежка тръпка на възбуда. Господи, наистина бе минало много време от последното й посещение на концерт.

Приближи се до един човек от охраната, показа му ламинирания си пропуск и той незабавно я пусна зад бариерите. Друг служител я заведе до продуцентския офис.

Уил Маклауд бе приседнал на една маса и крещеше нещо по телефона. Когато зърна Роуина, извика: „Ще се занимая с тази глупост по-късно“, и тръшна слушалката.

— Коя, по дяволите, си ти? — изрева той, очевидно, без да се впечатли ни най-малко от пропуска й за неограничен достъп, който ясно се виждаше окачен на врата й.

— Роуина Гордън, президент на „Музика Рекърдс“ — побърза да каже тя.

Ако този човек я вземеше за нежелан посетител или нахална почитателка, явно можеше да си има сериозни проблеми.

— Имам среща с Барбара Линкълн — добави тя, като се питаше защо прозвуча като притеснена молба.

— Аха. Е, изпусна я — изръмжа Маклауд. — Върна се в хотела. Съжалявам, че не мога да ти помогна, но момчетата излизат на сцената след пет минути — добави той заплашително.

Сякаш в потвърждение на думите му от уредбата с максимална сила се разнесе „Роден да се бунтува“ на „Степенулф“, която бе тяхната сигнална песен. Събраната публика отвърна с неимоверно силен приветствен рев.

Роуина неволно се обърна към сцената. Изведнъж се почувства въодушевена.

„Господи, помисли си тя. Наистина искам да ги гледам! И защо не? Барбара няма да се сърди, ще говорим утре… Така и не ми се удаде наистина да видя представянето на «Зенит»…“.

— Ще ме заведеш ли на сцената, Уил? — попита тя.

Той я погледна за миг, после кимна отсечено.

Роуина последва мениджъра на турнето по виещите се заплетени коридори към задната част на сцената. Рампата, която водеше през скелето към площадката за наблюдение директно на сцената до страничните крила, бе точно пред тях. Звукът на водещата бас китара на „Атомик Мас“ раздираше топлия нощен въздух, смесвайки се с дивите викове на тълпата. Беше оглушителен. Много й хареса.

— Тук се побират шейсет хиляди човека — извика в ухото й Маклауд. — Всичко е продадено.

Небето се замъгляваше от сценичния пушек, прорязвано от зелените лазерни лъчи, които бяха тяхна запазена марка и които ограждаха амфитеатъра в светлинна решетка и се разстилаха пред очите й, докато следваше Уил по рампата. Сега можеше да зърне отделни части от събралото се множество, няколко потни наблъскани едно до друго лица, осветени от червени, сини и златисти прожектори, които обикаляха по многобройната публика и се спираха поотделно на всеки от членовете на групата. Огромни видео екрани, стандартно допълнение към сценичната постановка на големи арени и стадиони, бяха монтирани отстрани на сцената, така че тълпата да може да наблюдава израза по лицата на героите си, увеличени хиляди пъти. Феновете ревяха силно, сякаш Испания току-що бе отбелязала гол на финала на световното първенство по футбол.

Тя почувства как изтощеното й тяло се изпълва с живот.

— Имаме ложа отстрани на сцената, където настаняваме важните гости — извика Уил. — Можеш да гледаш оттам заедно с другия посетител.

— Кой е тук тази вечер? — попита Роуина.

Уил я придружи зад сцената към ложата.

— Продуцентът им — каза той. — Майкъл Кребс.

И отвори малката вратичка.

В мига, в който го зърна, Роуина разбра, че е загубена.

Беше беззащитна, физически изтощена от полета. И още щом се освободи от целия стрес, като просто се отпусна и остави музиката и страстта на тълпата да се влеят във вените й, се озова затворена в ложа, до сцената, в мрака, на хиляди мили от хората, които и двамата познаваха, с мъжа, когото желаеше най-силно на света.

— Какво правиш тук? — попита тя.

— Дойдох да поговоря с Барбара в Модена снощи — отговори той, взрян в нея. — Реших да остана и за Барселона и да гледам шоуто. Не е престъпление, нали?

Тя поклати глава безмълвно.

— Ами ти?

Роуина сви рамене и му изложи накратко положението си. Това им даде безопасна тема за разговор — побъбриха за Джош.

Бавното, чувствено въведение на „Карла“ се разнесе по високоговорителите около тях.

— Защо не ми каза? — попита Майкъл.

— Какво да ти кажа? — отвърна с въпрос Роуина, като избягваше погледа му.

Той гневно я сграбчи за рамото и я обърна към себе си.

— Не си играй с мен — каза той и повдигна лявата й ръка, за да покаже годежния й пръстен. — Изобщо не ми каза. Не ми се обади нито веднъж.

— Не знаех как да го направя — промълви Роуина.

— Нарани ме — ядосано заяви Кребс. — Трябваше да го науча от Барбара Линкълн.

Роуина, зажадняла за него, обходи лицето му с поглед — късо подстриганата му побеляла коса, наситеночерните зеници, гъстите му, красиви мигли. Искаше да го запомни завинаги, да го пази запечатан в мислите си. Той я предизвикваше, беше разгневен. Сега, когато бе прекалено късно, тя осъзна колко мъдро е постъпила, като е стояла далеч от него. Любовта я заля като пълноводна река.

— Как мислиш, че се почувствах аз? — попита го тя. — Защо ми причини онова с Деби? Имаш ли някаква представа какво ми беше?

Кребс се взираше в нея.

— Обичаш ли го?

— Разбира се.

Той поклати глава.

— Не ме лъжи.

— Моля те, Майкъл, остави ме на мира — отвърна Роуина. Беше готова да се огъне. Бе истинско мъчение да е толкова близо и да не може да го докосва. — Така е най-добре за всички.

— Не, не е — заяви Кребс.

Приближи се още до нея, докато най-сетне чуваше дишането й и ги деляха само милиметри.

— Не ми хареса да гледам как той те докосва на онова парти — каза Майкъл. — Да не мислиш, че не го видях? Беше сложил ръка върху гърдите ти, точно пред очите ми.

Роуина прехапа устни.

— Може да прави каквото пожелае, Майкъл. Аз ще се омъжа за него.

— Погледни ме — нареди Кребс. — Направи го, Роуина.

Тя обърна глава, погледна го и усети как вътрешно изтръпва от страст. Самоконтролът й се изпари. Простена, не можа да се сдържи.

— Изобщо не ми пука кое е правилно и кое — не — грубо отсече Кребс. — Няма да те оставя да си идеш.

Обви главата й с длани, преплете пръсти в дългата й коса, притегли я към себе си и я целуна.

Роуина се отпусна на гърдите му, отвърна страстно на целувката му, разкъсвана от срам за слабостта си и от сексуална жажда, която я изгаряше. Стисна здраво бедрата си, вече бе влажна и все повече се възбуждаше. Усещаше коравия му, възбуден пенис до тялото си.

Кребс сложи ръце върху блузата й, усещайки гърдите й през плата, настръхналите й зърна, копнеещи за него. Той никога не бе забравил какво е усещането да прегръща Роуина. Винаги при докосването му тя бе страстна и гореща. Но този път, след месеци на раздяла, приличаше на първия. Усети огромен прилив на желание да експлодира в гърдите му. Тя беше негова. Трябваше да я има.

— Не можем да го направим тук — прошепна Роуина, като се дръпна от него.

„По дяволите!“, сега всяка секунда, която трябваше да чака, му се струваше цяла вечност.

— Ела — каза Кребс и се втурна навън, стиснал ръката й. Тя го последва, като се надяваше краката й да я слушат.

Може би някой щеше да ги види. Не я беше грижа. Не се притесняваше за нищо. Усещаше единствено кръвта, която пулсираше във вените й, и сърцето, което се блъскаше в гърдите й.

Изтичаха надолу по рампата, в пространството зад сцената. Майкъл зави надясно по някакво пусто стълбище и се озоваха в лабиринт от коридори на първото ниво над приземния етаж, където работеха хората от екипа. Кребс опита дръжките на няколко врати — всички бяха заключени. Завиха зад един ъгъл надясно, после наляво и тогава той внезапно спря да тича и тя се препъна в него.

— Сега — каза той. — Тук.

— Ами ако някой дойде? — задъхано попита Роуина.

Кребс я огледа бавно и с удоволствие, наслаждавайки се на копнежа й по него. Тя неволно се извиваше под погледа му, сякаш го усещаше като физическа ласка.

— Застани до стената — нареди той с плътен глас.

Тя отстъпи назад, докато усети грубата тухлена стена през ризата на гърба си, която сега бе просмукана от пот. Всичките й дрехи бяха прилепнали по нея. Джинсите й сякаш тежаха и стягаха плътта й.

— Ако някой дойде, ще ни види — каза Кребс, посегна към колана й и разкопча всички копчета на джинсите й с едно нетърпеливо движение.

Роуина се задъха от възбуда, притисната до стената. Майкъл се усмихна и се приближи още, застана пред нея и след това смъкна джинсите и бикините й чак под коленете й.

— Ще те видят така — продължи той, постави нежно дясната си ръка между краката й и усети колко е гореща и влажна за него. — Ще видят как ме очакваш.

— Моля те, Майкъл! — успя да каже Роуина. — Моля те!

Той поклати глава, като едва се сдържаше.

— Искам да те видя — каза той. — Как стоиш тук, на светло. Свали блузата си. Покажи ми гърдите си.

Пръстите й бяха непохватни, трепереха, докато разкопчаваше блузата и сутиена си. И за двамата бе продължително и сладко мъчение и когато остана гола, изправена до стената под пълния блясък на прожекторите, а зърната й — набъбнали и настръхнали, плоският й стомах, който се спускаше към влажните й слабини, изложен на показ за него, докато той стоеше напълно облечен, Майкъл не можа повече да се въздържи. Притисна се до нея, целуваше устните и шията й, едната му ръка галеше гърдите й, а с другата смъкна панталоните си, като освободи пениса си и се отърка в нея, а Роуина посрещаше докосването му в екстаз, напълно загубила контрол, луда по него, разтворила широко крака. Бе си мечтала за това, дори и с Джон си бе мечтала за това, и сега той щеше да я обладае и отново да бъде негова; не можеше да живее без него, а Майкъл бе пъхнал пръстите си между краката й и усещаше колко е влажна тя, как се движи и извива под докосването му, а после откри, че е готова да го приеме, и потъна в нея чак до края.

— Майкъл! — задъха се тя.

— Роуина! — промълви той. — О, скъпа!

И започна да се движи в нея, притиснал я до стената, а тя усещаше колко е твърд и голям вътре в нея, как я гали с пениса си, сякаш я приковаваше към стената с него, и на нея страшно й харесваше; тя се движеше в синхрон с него и Майкъл чувстваше, че сега я е покорил напълно, че тя е изцяло негова, и това го възбуждаше до полуда. Искаше му се да я подразни още малко, но не можеше да говори, бе прекалено хубаво, за да приказва, и той просто потъваше отново и отново в нея, по-дълбоко и по-мощно, докато тя не извика тихичко и задавено, едва поемайки си дъх в екстаза си. Тогава той избухна в нея, като усети как оргазмът го поглъща напълно, разпръсвайки удоволствие из цялото му тяло, от главата до пръстите на краката. Той изрече името й и я притисна силно до себе си.

Тридесет и трета глава

— Извинете ме, господа — обади се Топаз, като се надигна от стола си с всичкото достойнство, което успя да събере.

„Господи, понякога мразя да съм бременна, помисли си тя, докато засрамено се тътреше към тоалетната. Кой тъпак е измислил засмяната и сияеща бъдеща майка? Очевидно някой стар ерген. И женомразец. Господи!“.

На срещата присъстваха осем мъже и две жени, но пък втората не се броеше, защото бе директор на „Личен състав“. Така че Топаз като единствена представителка на женския пол във висшите ешелони на властта в „Америкън Магазинс“ силно впечатляваше всички останали с факта, че й се налага да тича до тоалетната на всеки двайсет минути. Страхотно.

Тя изгледа ядно отражението си в огледалото. Освен надутия корем, бе качила пет килограма, лицето й бе зачервено, глезените подути и тежестта на бебето напрягаше гръбнака й. Елегантните й преди крака сега бяха обути в широки медицински сандали и единствените дрехи, които можеше да носи, бяха проклетите „палатки“ за бременни, онези в противни оттенъци на „женствено“ розово или изпъстрени с дребни цветчета. Топаз шиеше своите по поръчка: дълги до глезените туники в тъмносиньо, черно или тъмнозелено с широка бяла яка и ръкавели. Днес бе облякла тъмносинята, най-деловия тоалет в гардероба й.

„О, да, приличам на слон“, каза си тя, внезапно раздразнена от червените си къдрици, разпилени по раменете. Извади от джоба си ластик за коса и стегна кичурите си в строга конска опашка, след което тежко се запъти обратно съм събранието.

Харви Смит, директор на „Америкън“ за Западния бряг, излагаше накратко становището на ръководството в Лос Анджелис относно заплахата, пред която бяха изправени. Насядали около масата, внимателно го слушаха председателят Мат Гауърс, Илай Лебер от „Лебер, Джейсън енд Милър“ — правната кантора на компанията, главният финансов директор Деймиън Харт, Ник Едуард и Джералд Куин, инвестиционни банкери от „Моън енд Макаскил“ — фирмата, наета да консултира „Америкън Магазинс“, директорът на „Продажби“ Ед Лазар, директорът на „Международни връзки“ Нийл Брадбъри, директорът „Маркетинг“ Ник Томпсън, директорът на „Личен състав“ Луиз Патън и Топаз Роси, директор за Източния бряг.

С други думи — бордът на „Америкън Магазинс“ и най-доверените им съветници. Мат Гауърс бе забранил да присъства, който и да е друг; дори и протоколът на събранието се водеше от Луиз, която имаше най-нисък ранг сред събраните в стаята.

Срещата бе в ограничен кръг, но много важна.

Компанията се намираше в опасност.

— Имаме сериозни грижи — тъкмо казваше Харви, когато тя зае мястото си. — Ние от Западния бряг се опасяваме, че „Меншън Индъстрис“ ще променят напълно естеството на „Америкън Магазинс“. От онова, което разбрахме — той махна с ръка към Джералд Куин, — е ясно, че Конър Майлс се интересува единствено от високите печалби. Смятаме, че ще закрие всички наши издания, които все още не са печеливши, ще снижи качеството и ще забрани да наемаме скъпи фотографи и журналисти. Въпросът е как да го убедим, че издателската дейност се ръководи от различни икономически закони в сравнение с дърводобива или продажбата на хранителни стоки.

Другите около масата закимаха.

— Какво мислиш, Топаз? — попита Гауърс.

— Смятам, че трябва да се борим с него — отвърна тя. — Ако Ник и Джери са прави, нямаме никакъв шанс да убедим „Меншън“ в каквото и да било. Никое ръководство не е запазило мястото си повече от година, след като „Меншън Индъстрис“ са погълнали компанията им.

— Не можем да се борим с „Меншън“. Трябва да бъдем реалисти — обади се Брадбъри.

— „Америкън“ е голяма корпорация — съгласи се Лазар, — но „Меншън Индъстрис“ е огромен конгломерат.

— Който не е загубил нито една сделка за поглъщане досега — напомни им Деймиън.

Топаз знаеше, че преобладаващото мнение е срещу нея, но не можеше да се примири и подчини на мнозинството. Да се доближи толкова много до властта и после да й я отнеме някакъв алчен конгломерат? Може би щеше да си намери работа в друга компания — биографията й беше безупречна, — но бе вложила много усилия във „Влияние“, „Икономик Монтли“ и всичко останало, и проклета да е, ако просто се оттегли. Кой би могъл да гарантира, че ще получи също толкова добри шансове и в „Конде Наст“?

Мъжете възприемаха подхода на щрауса. Ако си заровя главата в пясъка, може би звярът няма да ме види, понеже и аз не го виждам. Ако се държа мило с господин Майлс, може би ще го убедя да ме остави на мира.

Може и да приличаше на слон в момента, но знаеше, че грешат. Когато „Америкън“ бъде погълната от „Меншън Индъстрис“, всички членове на борда щяха да бъдат изритани. Това бе ясно. Но те не искаха да го приемат.

Топаз бе забелязала, че Куин я погледна особено, когато бе възразила на останалите. Човекът явно си разбираше от работата и това още повече й даваше сигурност, че е права.

— Вижте, всички сте на много погрешна следа — нетърпеливо се обади тя. — Добре, никога не са губили при сделка. Значи по закона на вероятностите е крайно време това да стане.

— Стига, Топаз — измърмори Луиз, а тонът й намекваше, че хормоните на Роси говорят вместо нея.

— Ти отговаряш за личния състав. Не разбираш нищо — нахвърли се върху й Топаз, вбесена от явния поглед към подутия й корем. — Аз ръководя шест списания и именно това възнамерявам да правя и за в бъдеще. Ако останалите са склонни да се подмазват на Конър Майлс и да се сбогуват с постовете си, то аз не съм.

Гауърс, който я бе наблюдавал с присвити очи, се обърна към адвоката им.

— Илай, какво можем да направим на първо време?

Възрастният мъж разпери ръце.

— Да подадем блокиращи петиции в съда, да оспорваме притежаването на списания от чужди граждани — обичайните тактики за печелене на време.

— Направете го. Незабавно — нареди председателят. Той посочи към инвестиционните банкери. — Ще възложим на „Моън Макаскил“ да ни представляват в защита, както вече говорихме. Топаз, Деймиън и аз ще бъдем основните ви партньори от страна на компанията. Харви, ти, Ед и Нийл ще подготвите статистики и доклади, с които да се опитаме да убедим всеки хищник или алчна акула в бизнеса, че работим най-добре в този си вид.

— Не разбирам — обади се Нийл. — Кой подход ще следваме? Ще се борим или ще убеждаваме?

— И двата — мрачно отвърна Гауърс. — В това положение сме длъжни да опитаме всичко.

Топаз гледаше през прозореца си към очертанията на Манхатън, блестящ под слънцето. Седеше в новото ортопедично кресло, което бе сложила в кабинета си, когато бременността й напредна, по-точно Джо бе настоял да го вземе. До нея имаше малък уред, с който трябваше да си мери кръвното през ден, но тя не можеше да го понася. Бременността бе едно, стресът — съвсем друго, а комбинацията от двете… ами Джо направо щеше да получи удар.

Нека той опита да види какво е да си бременна посред враждебно поглъщане. „Това се казва лош късмет“, помисли си Топаз, загледана в река Хъдсън.

В града настъпваше лято… можеше да го види и оттук, от високо разположения си кабинет с климатик; радваше се на слънчевите лъчи, които проблясваха по колите, движещи се по пресичащите се улици, и играеха по водите на реката. Обичаше лятото. Дори и когато бе прекалено жарко. А през този август, разбира се, щеше да стане майка…

Топаз усети как настроението й се повишава. „Бебе… моето бебе!“, помисли си тя, обзета от истинско блаженство. Нежно постави ръце на корема си с надеждата да го усети как помръдва и се разтопи от прилива на любов и щастие. „Детето на Джо, нашето дете…“.

Как ли щеше да изглежда? С черна коса, искрено се надяваше тя; може би и сини очи… дали щеше да е момче или момиче? Джо искаше да разбере, но тя бе останала непреклонна.

— Не, искам да е изненада — бе отговорила тя на въпроса на доктор Мартинес.

— Но така ще можем да изберем подходящ цвят за стаята — примолил се бе Джо.

Топаз бе поклатила глава с усмивка.

— Няма да стане.

Бяха отишли на преглед с ултразвук още в третия месец, защото Топаз не искаше да даде възможност на Джо да хитрува — „Маха ли с ръчичка той?“, „Да, бебето мърда, господин Голдстийн“.

Когато доктор Мартинес бе опряла стетоскопа до корема й и чуха приглушеното биене на малкото сърчице, спомни си Топаз с нов прилив на любов, Джо — този едър и силен мъж — се разплака. След това се чувстваше толкова засрамен от това отклонение от мъжественото поведение, че цели четири часа бе гледал футбол по телевизията и се сопваше на Топаз, когато тя го подразнеше за сълзите му.

Държеше се безкрайно грижовно. Винаги й отваряше вратата и не й позволяваше да вдигне нещо по-тежко от чаша кафе. Отнасяше се с нея така, сякаш е направена от най-фин порцелан. Отначало това я дразнеше, но с напредването на времето бе благодарна; коремът й тежеше невероятно и напрягаше ужасно гръбнака и краката й. Сигурна беше, че едно бебе не е толкова тежко, когато го вдигнеш на ръце.

Телефонът на бюрото й звънна на външна линия. Топаз се усмихна — Джо винаги се обаждаше по това време. Всеки ден.

— Как си?

— Добре — отвърна тя, загледана в яркосиньото небе. — Ще ти разкажа по-подробно довечера.

В осем трябваше да са на курса за бременни, веднага след прегледа при Лиса Мартинес в седем часа, за който щеше да й е трудно да успее. Но нямаше начин да го отмени. Посещенията при лекаря й бяха сведени до абсолютния минимум след онзи преглед с ултразвук; задължителните изследвания бяха показали нормална бременност, а Топаз бе много заета жена.

— Прекалено дълго ли е за телефон? — попита той и изръмжа, когато Топаз не отговори. — Мразя, когато те товарят в работата. Не виждат ли, че си бременна?

— Джо, всички виждат, че съм бременна — засмя се Топаз, развеселена от представата как съпругът й звъни на Конър Майлс, за да му се разкрещи и да му нареди да изчака още три месеца.

— Добре, добре, само не се преуморявай — сърдито се обади той. — Обичам те.

— И аз те обичам — по-ведро отвърна тя.

— Топаз — извика я Мат Гауърс и надникна през вратата, — в кабинета ми, ако обичаш. След пет минути.

Тя му кимна.

— Джо, ще се видим довечера.

Мат Гауърс може и да забеляза, че най-младият му директор изглежда безкрайно щастлив в момента, но сметна за разумно да не го коментира. Роси ясно бе показала, че не желае специално отношение — независимо от бушуващите й хормони, проблеми с пикочния мехур и подути крака. Знаеше, че някои от колегите й го намират за прекалено, но той самият не мислеше така. Топаз тъкмо бе приключила с програмата си за преструктуриране и независимо че бяха в края на деветдесетте години, майчинството все още представляваше изпитание за една амбициозна жена.

„Трудно е да изглеждаш строг, когато очакваш бебе“, помисли си възрастният човек, когато Топаз влезе бавно в кабинета му. Много добре разбираше какво се бе опитала да намекне Луиз Патън на събранието на борда, когато Роси бе избухнала, и й се възхищаваше, че отказа да го преглътне…

„Има правилно отношение, помисли си Гауърс. Защото, честно казано, в момента не можем да си позволим да мъкнем някого на гърба си“.

— Седни — предложи й той.

Топаз дръпна един стол до ореховата маса в средата на луксозно обзаведения кабинет на Гауърс. С гръб към огромните прозорци се бяха настанили Куин, Едуард и Харт, като пред всеки от тях имаше разстлани по няколко страници финансови отчети.

— Основни мерки за защита, Топаз — обясни й Деймиън Харт и й подаде куп документи. — Сметки, предпазни клаузи, борсови акции…

— Току-що чухме, че не сте само вие — добави Едуард. — Насочили са вниманието си и към група радиостанции в Калифорния и голяма звукозаписна компания.

— Радиостанции… — повтори на глас Топаз. — Няма ли да нарушат федералните разпоредби, като притежават едновременно и радиостанции, и издателска група? Търсят ли да изкупят и други издателски къщи?

— Малки компании — отвърна Куин.

— Да, но колко на брой? — попита Гауърс, разбрал накъде бие тя. — Можем ли да заведем дело за анти тръст?

— Коя звукозаписна компания? — внезапно попита Топаз с пресекнал глас.

Отначало не бе обърнала внимание на думите на банкера.

Не може да бъде. Не може. Възможно ли е?

— „Музика Ентъртеймънт“. Но те нямат никакви интереси към печатните издания — отвърна й Куин. — Ако решим да използваме анти тръст аргументи, няма да са ви от голяма полза.

Топаз бавно отпи от кафето си.

— Именно тук грешиш — заяви тя.

Слънцето залязваше над Пето авеню, когато Топаз и Джо пристигнаха в клиниката на доктор Мартинес. Държаха се за ръце в асансьора, целуваха се и се докосваха винаги, когато кабинката беше празна. Джо грижовно я обгръщаше с ръка, не искаше да се отдели от нея и за секунда.

Така беше от медения им месец досега. Все още се караха като луди всеки ден и все така не можеха да понасят да са разделени. Джо пристигаше в сградата на „Америкън Магазинс“ в мига, в който Топаз кажеше, че свършва работа. Тя отменяше работни срещи по обяд, скачаше в някое такси и прекосяваше града, за да иде до NBC и да бъде с него. Той й изпращаше цветя без повод. Тя с часове разглеждаше антикварни магазини, търсейки бейзболни сувенири, които той би харесал. Бяха толкова влюбени, че се опияняваха един от друг. Топаз прекара целия първи месец като в някакъв еротичен сън, крачеше по коридорите в службата и непрекъснато мислеше за Джо. Чудеше се дали останалите могат да се досетят. Струваше й се, че сексуалният й глад е толкова силен, че не може да остане незабелязан, сякаш можеше да изгори костюма й от „Ан Клайн“ и да изложи голотата й на показ пред целия офис.

И най-малкото нещо можеше да я провокира. Минаването покрай някоя врата, където му се бе развикала. Влизането в офисите на „Уийк ин Ривю“. А веднъж, пристигайки първа на съвещание на борда, толкова ясно си бе спомнила как се е любила с Джо на тази маса, че се наложи да седне, цялата зачервена и отмаляла от копнеж.

Друг път пък Голдстийн й бе звъннал.

— Здравей — каза той.

— Здрасти — отвърна тя и усети как се подмокря само като чу гласа му. Начинът, по който се бяха разделили сутринта, премина пред очите й като еротичен филм.

— Как си? — небрежно попита той.

— Добре — отговори тя, като не смееше да каже повече.

— Топаз, размекнала си се като желе — отбеляза Джо престорено строго.

— Да — съгласи се тя, като огледа офиса, за да види дали някой може да я зърне.

— Да затварям ли?

— Да.

Същата вечер, когато се прибраха, Джо поръча по телефона желе и сладолед и си хапна направо от плоския й корем.

Споровете им също бяха страшни. За това колко много работят и двамата. Дали Топаз трябва да продължи да шофира до работата си. За отпуска по майчинство, за отпуска по бащинство и за наемането на детегледачка.

— Шест седмици не са достатъчни — твърдеше Голдстийн. — Ще ти трябват поне три месеца, за да се сближите.

— Да не си посмял да ми казваш на мен как да се сближа с моето бебе! — нахвърли се върху му Топаз побесняла. — Аз съм тази, която го носи в себе си девет месеца. Усещам го всеки път, когато се размърда. Ако искаш да си останеш вкъщи и да се сближавате — чудесно. Само не очаквай от мен да стана примерна домакиня.

— Не ставай смешна — ядосано отвърна Джо. — Не мога да остана у дома. Аз отговарям за програмата в NBC.

— А аз ръководя операциите за Източния бряг на „Америкън Магазинс“.

— Наистина ли? Никога не бих се досетил — озъби й се той.

Но на следващия ден в кабинета й се появи огромен букет от бели рози и малък правоъгълен пакет, а когато го разопакова, Топаз намери видеокасета с филма „Мисис Даутфайър“.

Елиз Делука, която наблюдаваше израза по лицето на шефката си, поклати глава с добродушна завист.

— Това е най-щурият брак — отбеляза тя.

Работата ставаше по-натоварена, Топаз — все по-едра, а Джо — по-внимателен. Парадоксът бе, че това я караше да се чувства по-уязвима; когато започна да усеща подкрепата на любовта му, не можеше да пренебрегне желанието му да я закриля и пази, което означаваше, че тя има нужда от закрила. Освен това около шестия месец трябваше да престанат да правят секс, а това я караше да се чувства объркана и притеснена.

— Господи, колко пъти! — възкликна Голдстийн, когато я завари да плаче в банята една сутрин. — Нямам… нищо… против. Бих те чакал цял живот. Три месеца са нищо.

— Ами Джейн? Толкова е хубава и слаба — изхлипа Топаз.

— Джейн, секретарката ми?! — повтори Джо, като се опитваше да сдържи смеха си. Жената беше дребна и съвсем обикновена на външен вид, с много късо подстригана кестенява коса, със съпруг и три деца. — Ревнуваш от Джейн!

— Да — подсмръкна безутешно Топаз.

Спомняше си всяко докосване на съпруга си по тялото й, всяко негово проникване в нея, трескавото сексуално привличане, което ги изпълваше от първия път, когато се бяха любили. Джо изглеждаше толкова по-мъжествен от всеки друг, когото бе срещала. Как би могъл да се задоволи без секс? Как би могъл да остане верен на жена, която прилича на плажна топка?

— Помниш ли Деня на благодарността? — прошепна той и я взе в прегръдките си.

Топаз кимна. Миналия ноември, когато отиваха на гости при родителите му в Кънектикът, се наложи да спират три пъти по път, защото Топаз непрекъснато дразнеше Джо и се опитваше да му се нахвърли, докато той шофираше. Накрая паркираха колата в една пшенична нива, разстлаха палтото й и се любиха в стърнището, целуваха се и се търкаляха в полето, абсолютно полудели от любов. След това се наложи половин час да почистват сламките от дрехите си и за ужас на Джийн Голдстийн бяха закъснели доста.

— Движението по пътищата бе отвратително, мамо — обясни Джо, докато целуваше възрастната жена по бузата и се надяваше тя да не забележи драскотините по врата му.

— Помня — задавено отвърна Топаз.

Джо я целуна по слепоочието — нежна, чувствена целувка, притиснал устни до кожата й. Тя усети искреното му желание зад този жест.

— Никоя друга не може да се мери с теб — каза той. — Никога. По никакъв начин. Дори и ако не те обичах повече от всичко на света, никога не бих те заменил с друга.

И в този миг тя беше решила, че е най-щастливата съпруга на света.

Временно забравила за тревогите, Топаз се чувстваше също толкова щастлива и в момента.

— Влезте — любезно ги покани доктор Мартинес и им махна да седнат. Погледна Топаз и набързо прецени общото й състояние и вида й. — Как върви? Някакви проблеми?

— Никакви — излъга Топаз, докато сваляше роклята си и се катереше върху кушетката за преглед.

Лекарката повдигна вежди.

— Никакво напрежение в гръбнака? Доста си наедряла.

— Е, може би малко — призна тя.

— Жена ми е много натоварена в работата си напоследък — твърдо заяви Голдстийн. — Тя е ключова фигура в текущата реорганизация и се питам дали не трябва да си почива повече.

Доктор Мартинес прикри усмивката си. Джо Голдстийн и Топаз Роси бяха двама от най-известните й клиенти, истинска „звездна двойка“ от Манхатън. Освен това бяха нейни любимци. Топаз имаше навик да й се обажда и да я моли да не казва на Джо, ако кръвното й налягане е прекалено високо. Джо имаше навик да й звъни и да я моли да накара Топаз да си вземе почивен ден в понеделник.

— Ако разбере какво е наистина, той ще се паникьоса — умоляваше я Топаз.

— Тя смята, че се държа сексистки — ръмжеше Голдстийн. — Трябва да ми помогнеш, Лиса.

— Нека да ви прегледам, госпожице Роси — спокойно каза доктор Мартинес. — Последния път е било в третия месец, нали? Това е доста отдавна. Препоръчвам сега да зачестите с посещенията си.

Тя сложи хладната си ръка върху надутия корем на Топаз и започна да го натиска внимателно. След няколко секунди спря рязко, погледна Топаз и продължи по-бавно.

Джо пребледня.

— Какво има? Нещо не е наред с бебето ли? С Топаз?

— Не точно — отвърна Лиса Мартинес. — Но мисля, че трябва отново да ви прегледам с ултразвук.

— Защо? — попита Топаз. Обзе я тревога. — Какво усещате?

— Тази реорганизация много ли е важна? — попита лекарката пациентката си.

— Не — заяви Джо.

— Абсолютно — отвърна Топаз. — И дума не може да става да си взема почивни дни, освен ако не се налага по медицински причини.

— Не, не става дума за медицински проблем. Но ви съветвам да почивате възможно най-много и да избягвате спорове — добави тя и погледна строго Джо. — Ще имате нужда от всички сили, които успеете да съберете сега — Лиса Мартинес се усмихна на младата двойка. — Поздравления — каза тя. — Ще си имате близнаци.

След като съпругът й заспа, Топаз Роси остана да лежи тихичко в черните копринени чаршафи, загледана в тавана. Беше уморена, но не можеше да укроти мислите си.

Близнаци. Елинор и Мария. Джо-младши и Марко. Елинор и Джо.

Конър Майлс. Никой досега не го е спирал и останалите от ръководството искат да му поднесат „Америкън“ на сребърен поднос. Раждането на две бебета повече ли боли? Трябва ли да намаля темпото? Не мога да го направя… Господи, защо сега? На Гауърс няма да му хареса, ще си помисли, че искам да се измъкна. Може би няма. Видя какво направихме с „Влияние“… може би ако успея да събера данните и да работя у дома…

Антитръст. Трябва да го използваме. Вярно е, че не сме някоя малка компания, не сме „Пит Груп“. Можем да си позволим услугите на „Моън Макаскил“… но имаме нужда от помощ.

Аз не съм супермен, уморена съм…

Тя е една проклета кучка…

Ако успея да спася компанията, може би ще наследя Мат. Харви също иска поста, но той е готов да се предаде, а Гауърс мрази подобно отношение.

Защо й е да ми помага? Тя ме мрази.

Виж само какво направи, когато й се удаде втори шанс… те имат нужда от нас. Взаимноизгодна сделка. Само бизнес…

Искам да запазя работата си. Обичам работата си.

Може ли човек наистина да има всичко?

Топаз внимателно преметна крака отстрани на леглото, грабна сатенения си халат и тръгна боса към кабинета си, където включи компютъра. Часовникът на радиото показваше един без четвърт.

Прегледа файла си с личните адреси, намери телефонния номер, който търсеше, и го набра. Отсреща един глас се обади бодро:

— Ало?

— Здравей, Роуина — каза Топаз.

Тридесет и четвърта глава

Роуина Гордън никога досега не бе имала толкова власт, богатство и популярност.

Беше президент на „Музика“ в световен мащаб, първата жена на толкова висок пост в звукозаписния бизнес. Бе част от бляскава холивудска двойка. Бе закрила собствената си консултантска компания, реализирайки лична печалба от шест милиона долара. Бяха отпечатали големи статии за нея в „Нюзуик“ и „Форбс“. Появяването й на светски събития с Джон Меткалф се отразяваше от Мариса Матюс и Лиз Смит.

Роуина Гордън никога не бе изпадала в толкова трудно положение.

Ден и нощ се мъчеше да разбере финансовите отчети, ровеше се в миналото на компанията, разглеждаше различни защитни механизми. Роуина, Сам Нийл и огорченият Ханс Бауър се опитваха да накарат възможно най-много от големите групи да включат в договорите си „ключови“ клаузи, като така направят от „Музика“ по-непривлекателна мишена. Битката бе обречена. Конър Майлс изкупуваше пакети с техни акции винаги когато попаднеше на тях, прикривайки интересите си зад мрежа от холдингови компании и подставени лица.

Роуина Гордън никога не се бе чувствала толкова нещастна.

„За какво мислиш?“, питаше я Джон, след като бяха правили секс, а тя се обръщаше настрани, целуваше го и отвръщаше: „За нищо“.

Майкъл, Майкъл, Майкъл.

— Испания беше грешка.

Роуина Гордън седеше срещу Майкъл Кребс в ресторанта на хотел „Плаза“, отпиваше от отлежалия коняк и се стараеше гласът й да звучи също толкова уверено, колкото изглеждаше. Носеше свободна рокля на „Адриен Витадини“ от шифон в прасковен цвят, обувки на „Стюарт Вайцман“ и сапфирена гривна, нарочно подбрана в тон с годежния й пръстен.

Майкъл носеше джинси, черна спортна блуза и стари маратонки и излъчваше власт и самоувереност. Налагаше й се да мобилизира докрай достойнството си, за да не реагира физически на самото му присъствие.

— Не, не беше — спокойно каза той.

„Това ще се окаже сложно“, помисли си Роуина. Наистина бе трудно. Сега Майкъл бе на петдесет, черните му очи бяха все така приковаващи, косата — прошарена, а тялото — все така мускулесто в резултат на дългогодишните му усилия да се поддържа във форма. И за нея — тя се опита безуспешно да потисне тази мисъл още в зародиш — най-желаният мъж на света. По класическите стандарти за красота Майкъл изобщо не можеше да се сравнява с Джон Меткалф. Тя го знаеше. Никога не й се бе случвало, както с Джон, да остане без дъх просто от красотата му в определена поза или при определено осветление.

Но сексуалното излъчване на Майкъл витаеше около него като парфюм.

Забеляза, че той я гледа.

— Какво има? — попита Роуина.

— Мислех си колко се гордея с теб — каза Кребс.

— Благодаря ти — усмихна се тя, ядосана на себе си, че се разочарова от отговора му.

„Стига, Роуина. Той никога не те е лъгал. Никога не те е заблуждавал в това отношение. Направо заяви, че не те обича и никога няма да те обикне, каза, че ти е приятел и толкоз. Не те желае“.

— А също колко много искам да се върнеш при мен — добави той, без да я гледа.

— Престани, Майкъл. Не го мислиш сериозно — спокойно възрази Роуина.

— О, напротив — отвърна Кребс. — Наистина го искам.

— Обичаш ли ме? — попита тя, като се мразеше за показаната слабост.

Майкъл се бореше със себе си. Би било толкова лесно да отговори на това утвърдително и тогава тя никога вече нямаше да му откаже.

— Не — отвърна той. — Не те обичам. Но те желая. Липсваш ми, когато не си наблизо. Липсват ми твоите разтърсващи оргазми.

— Сега съм с друг — каза тя.

— Но на теб ти харесваше. Беше ни забавно заедно.

— Беше ни много забавно заедно — съгласи се тя, решена да запази спокойствие. — Но сега съм с Джон.

— И какво от това? — настоя Кребс.

— Какво искаш да кажеш? — рязко му отвърна Роуина. — Нямам намерение да му изневерявам.

— Дори не можеш да ме погледнеш в очите — изтъкна Майкъл и започна да я оглежда цялата, бавно, предизвикателно и изпитателно.

Роуина усети погледа му и се изчерви силно. Беше прав — не смееше да срещне очите му.

— Е, разкажи ми за Джон — небрежно подхвана Кребс. — Добре ли ти е с него?

— Да. Много добре, разбра ли? Стига, Майкъл! Не искам да обсъждам това с теб.

— Той задоволява ли те?

— Да, задоволява ме — предизвикателно отговори Роуина. Той все още се взираше изпитателно в нея. — И престани с това.

— Тогава ме погледни — нареди Майкъл. — Хайде, Роуина. Нали приятелят ти те задоволява, тогава защо те е страх да ме погледнеш в лицето.

Тя вдигна очи към него.

— Е, това ли е? Сега престани.

Беше влажна и толкова възбудена от него. „Господи! Това направо ме убива“.

— Той трябва да е страхотен мъж, щом може да те задоволи — отбеляза Майкъл и добави безмилостно, — за да свършваш с него така, както го правеше с мен.

— Да! — рязко отвърна тя. — Точно така. Сега млъквай, по дяволите!

Майкъл повдигна с ръка брадичката й и рязко обърна лицето й към себе си. Докосването му до кожата й бе като електрически удар.

— Това е вторият път, в който ме лъжеш — каза той. — Не ми харесва.

— Всичко свърши — каза тя.

— Мога да взема стая за нас тук, още сега — продължи Майкъл, сякаш тя не бе казала нищо. — Мога да те заведа горе и да те обладая на бюрото. Мога да правя секс с теб, паднала на ръце и колене на пода.

Роуина сведе очи към недокоснатата си плодова салата, осъзнаваща, че цялата е пламнала от страст.

— Моля те. Трябва да ме оставиш да си ида — прошепна тя.

— Няма да те оставя — каза той.

— Какво искаш? — попита тя, като вдигна глава и го погледна в лицето. — Какво искаш от мен? Постигнах успех и имам стабилна връзка без теб. Сега искаш да се върна при теб и да проваля всичко. Защо? Заради какво! Нали всичко е само секс? Нали винаги си твърдял така?

— Ти ме запленяваш — каза той.

Роуина затвори очи само за миг. Силното му личностно излъчване струеше през масата като топлина от открита фурна.

— Ти ме обичаш, Майкъл — каза тя.

— Не.

— Напротив, вярно е. Обичаш ме — заяви тя.

После стана и си тръгна.

Майкъл, Майкъл, Майкъл.

Бе се превърнало в мания.

Дори и когато организираше собствената си сватба, позираше за светските фотографи и се безпокоеше за съдбата на „Музика“, името му отекваше в мислите й като барабанен бой. След невероятния, фантастичен и разтърсващ екстаз, който бе изпитала в Барселона, не можеше да го изтласка в глъбините на съзнанието си.

Когато бе напуснала Ню Йорк, го бе загърбила напълно. Комбинацията от провала в работата и неочакваната среща с жената на Майкъл бе двоен удар, който окончателно я бе сразил.

„Каухайд“ й бе помогнала да си върне самоконтрола. Работеше за компанията ден и нощ. Имаше за какво да се бори. Можеше да забрави Майкъл Кребс и да се привърже постепенно към Джон, да преоткрие удоволствието от секса с друг човек.

Но сега се намираше отново в Ню Йорк, в неговия град, с неговата група, работеше с него всеки ден и съпротивата й бе напразна.

Обичаше го толкова силно, че чак я болеше.

Желаеше го толкова много, че направо й идваше да закрещи.

Една сутрин на път за работа се оказа, че се е отклонила много и отива към „Търтъл Бей“, където живееше той. Паркира мерцедеса си на няколко метра от къщата на семейство Кребс и остана загледана натам. В шест часа сутринта тихите зелени улички бяха пусти в предутринния полумрак.

Взира се във фасадата на къщата цели двайсет минути и след това си тръгна.

Знаеше, че е опасно. Глупаво и несправедливо към партньора й.

Кребс никога дори не бе признал, че имат връзка. „Ние сме просто двама приятели, които правят страхотен секс“, казваше той.

Беше го разпитвала за всичко. За братята му. За скованите му в емоционално отношение родители. За гимназията. Колежът. Как е загубил девствеността си. Всичко, което поне малко е свързано с него, безкрайно я интересуваше.

Сега започнаха да й хрумват нелепи идеи. Като това да разбере къде е лекарският кабинет на баща му и да си запише час за преглед, само за да види как изглежда Дейвид Кребс. Да открие художествената галерия, в която работи Деби, и да отиде да я зърне отново.

Роуина не направи нищо подобно. Летеше до Лос Анджелис всяка седмица, избягваше Майкъл и работеше по отбранителната стратегия на компанията на Джош Оберман. Поне това да остане на върха я вълнуваше страстно.

Защото какво би могъл да стори човек, когато вълшебната приказка се обърка? Когато намери любовта на живота си, а се окаже, че той принадлежи на друга?

— Мисля, че имаме проблем — гласът на Ханс Бауър беше дрезгав от притеснение.

— Не може да бъде, госпожице Марпъл — сряза го Джошуа Оберман.

Той седеше начело на масата в заседателната зала на борда на „Музика“ и се взираше във фотокопие на писмо, адресирано до Роуина Гордън от „Уодингтън, Едуард енд Харис“, адвокатите на „Меншън Индъстрис“.

През прозорците се виждаше Сентръл парк, окъпан от залязващото слънце, чиито лъчи се отразяваха от окачените по стените награди и трофеи, така че Роуина се чувстваше като замаяна. Обичаше този час от деня; златният албум „Холдинг Аут“ на Роксана Пердита искреше и хвърляше отблясъци по махагоновия под, албумът „Край Улф енд Ран“ на „Блек Айс“ проблясваше в сребристо, а огромните табла на „Атомик Мас“ за „Хийт Стрийт“ и „Зенит“ отразяваха слънчевите лъчи от двайсет платинени диска.

— Имаме цял куп проблеми. Като например този, че проклетата ни компания ще потъне чак до дъното. Нима ще седя тук и просто ще наблюдавам как тя минава в ръцете на някакви нещастни счетоводители — изруга Оберман.

Изглеждаше по-стар и побелял от всякога.

— Все трябва да има нещо, което можем да направим — обади се Роуина.

— Всъщност не смятам, че има — заяви Ханс Бауър, едва ли не доволен от факта. — Условията в това писмо са пределно ясни. Ако продължаваме да вмъкваме „ключови“ клаузи в договорите на нашите изпълнители, те ще ни съдят за раздробяване на активите. Притежават дялове от компанията ни и имат право да го направят. И адвокатите ни смятат, че ще спечелят.

— Няма да спечелят по отношение на „Атомик Мас“ — остро се намеси Роуина. — Аз ги открих, от години съм най-близката приятелка на мениджъра им и съм свързана с всеки аспект от кариерата им, включително от продукцията и дистрибуцията. Ако „Музика“ е искала да се върна, мога съвсем основателно да изтъкна, че съм настояла за „ключова“ клауза.

— Дори и да си права, делото може да се проточи с години. Могат да наложат запор на излизането на третия им албум — предупреди Морис Льобек.

— Имаме сили да се борим.

— „Меншън“ разполагат с повече.

— Тогава и ние трябва да имаме повече! Защо им е на тях звукозаписна компания, Морис? Към кого още са се насочили? Можем ли да използваме някаква обща стратегия за защита? — попита Роуина.

„Тези глупаци не дават пет пари за изпълнителите! Всички имат акции в компанията и искат да забогатеят. Е, да вървят по дяволите!“, ядно си помисли тя.

— Това е добър въпрос. Знаем, че Конър Майлс е южноафриканец — намеси се Оберман. — Има закони срещу това чужди поданици да притежават медийни компании.

— Медии, свързани с комуникациите. Не и звукозаписни — обади се Джейкъб Ван Рийс.

— Значи ще купим някое радио. Ще купим три — сви рамене Роуина.

— Ще ни съдят — възрази Льобек.

— Кои са другите мишени, Ханс? Не ми ли каза, че има и други? — попита Джош.

Старшият финансов директор на групата намусено повдигна рамене.

— „Прайм радио“ в Калифорния. Четири или пет малки издателски къщи, всекидневник в Чикаго и „Америкън Магазинс“.

— Този тип си мисли, че Съединените щати са някакъв супермаркет за него — разбесня се Оберман. — Опитва се да купи „Прайм радио“, нас и „Америкън Магазинс“ едновременно! Колко пари има все пак?

— Достатъчно — вкупом отговориха Бауър и Льобек.

— Бих искал да изтъкна, че „Музика Ентъртеймънт“ не е американска компания — добави Рийс и намусено погледна Роуина. — Нашата госпожа президент може и да го е забравила, тъй като през цялото това време работи в Ню Йорк, но „Музика“ е основана в Холандия.

— Това има ли някакво значение? — попита я Оберман, а кафявите му очи умишлено пренебрегваха останалите от ръководството. — Имам предвид във връзка с антитръста?

— Питай някой адвокат — отвърна президентът. — А също и инвестиционен банкер.

Оберман кимна и присви очи от болка.

— Добре ли си? — попита Роуина.

— Разбира се — отвърна възрастният човек с лека гримаса. — Само леко парене в сърдечната област. Нищо ми няма.

Обърна се към събраните около масата мъже и им махна да си тръгват.

— Засега приключихме, господа.

След няколко недружелюбни погледа към новия им президент Морис Льобек, Ханс Бауър и Ван Рийс излязоха от стаята.

— Роуина, може ли да поговоря с теб за минутка? — помоли Оберман, като сложи ръка на рамото й.

— Разбира се — отвърна тя.

Джош се озърна към масивните, блестящи врати на заседателната зала и изчака, докато Льобек ги затвори плътно след себе си. После рязко каза:

— Гордън, не искам тези хора да се доближават и на метър до нашите инвестиционни банкери.

Роуина кимна и блестящата й коса се разпиля по тъмночервената яка на роклята от „Ерве Лежер“, която бе избрала за това съвещание. В Париж наричаха Лежер „краля на прилепналите рокли“ и тоалетът плътно обгръщаше тънката й талия и леката извивка на дупето й. В комбинация с високите обувки на „Версаче“ и широка златна гривна, формално погледнато ставаше за делова среда, но под перфектната кройка и скъпата материя издаваше провокираща сексуалност. Оберман леко се бе усмихнал, когато я видя да влиза. Много добре познаваше Роуина и знаеше, че това е преднамерен жест към другите директори, които явно показваха колко им е неприятно, че се налага да докладват на една жена, и то доста по-млада от тях самите.

Разумната жена на ръководен пост би се спряла на строго консервативни костюми, свободни сака и неутрални тонове. Роуина целенасочено подчертаваше женствеността си — „приемете го, момчета“. Това се харесваше на Оберман; момичето никога не се бе подмазвало на когото и да било.

— И аз си мислех същото — съгласи се тя. — Те всъщност искат да бъдем погълнати. Ханс Бауър ме мрази от все сърце.

— Е, добре. Той и мен не обича особено. Кого ще наемем? „Моън Макаскил“?

— Все не се съгласяват на среща. Мисля, че някой друг вече ги е наел — отвърна Роуина.

Той забеляза, че тя е доста загрижена, тънките й пръсти потропваха безцелно по масата, зелените й очи бяха сериозни.

— Изплюй камъчето, хлапе — нареди Оберман и отново се присви от болка.

— Просто си мисля за онова, което Ханс каза за останалите мишени — отбеляза Роуина. Отблъсна стола си назад. — Май трябва да позвъня на няколко човека.

— Уведоми ме веднага щом намериш инвестиционна банка — каза той.

Едва когато Оберман се върна в апартамента си в „Пиер“ и намери на бюрото си броя на „Икономик Монтли“, той с лека тревога осъзна какво точно е имала предвид тя.

„Америкън Магазинс“. Опитват се да купят „Америкън Магазинс“, мислеше си Роуина, докато минаваше с мерцедеса си по Второ авеню.

В късната нощ градът бе потънал в ярките светлини на уличния трафик и неоновите билбордове. Тъкмо се връщаше от продължителна вечеря с Барбара Линкълн и срещата не беше никак окуражителна.

— Наистина искаме ти да притежаваш такава „ключова“ клауза. Не искаме да оставим Джош Оберман да гледа как „Музика“ потъва — бе споделила с нея приятелката й, докато хапваха печен фазан в „Лутес“. Но момчетата точно сега са на върха на славата си. Не мога да им гарантирам, че това ще продължи вечно, а трябва винаги да поставям техните интереси на първо място. Ако „Меншън Индъстрис“ погълне компанията, ние ще се махнем. Дори ако се наложи да разделя групата и да ги събера отново под друго име и с друг музикант на клавишните.

Роуина бе изтръпнала. „Музика“ без „Атомик Мас“ бе немислима.

Трябва да предотвратя това.

Макар шефът ми е да е прекалено стар, за да разбира какво върши, членовете на борда вероятно вече получават пари от Конър Майлс, а компанията е прекалено малка, за да устои на този хищник.

Опитват се да погълнат „Америкън Магазинс“.

Тя току-що създаде влияние там… това никак няма да й хареса…

Ще ме прати да вървя по дяволите.

Съвсем заслужено.

Докато вземе пощата си от портиера обаче, вече бе взела решение.

Джон я обичаше и това беше хубаво. И тя бе привързана към него. Не изглеждаше чак толкова зле.

Но в живота трябваше да има някаква страст. Нещо, което да обичаш толкова силно, че да изтърпиш всякакви унижения, за да го запазиш. Нещо, което да те кара да усещаш, че наистина си жив, а не просто съществуваш.

А без Майкъл Кребс й оставаше единствено „Музика“.

Роуина прекрачи решително прага на апартамента си, окачи палтото си и прегледа оставените съобщения. Джон. Джош, два пъти. Щеше да му се обади утре. Зак Фрийман бе звънял от Берлин просто за да я чуе. „Много мило от негова страна — помисли си тя, докато прекосяваше стаята, за да вдигне телефона, който бе почнал да звъни на бюрото й. — Кой, по дяволите, се обажда след полунощ? Не може пак да е Оберман… този човек не разбира от дума“.

— Ало? — обади се тя.

Само за миг настъпи пауза и Роуина внезапно разбра точно с кого разговаря.

— Здравей, Роуина — каза Топаз Роси.

Тридесет и пета глава

Никой от посетителите в „Уайт Хорс Тавърн“ не им обръщаше внимание. И защо да го правят? В един летен следобед бъдеща майка и приятелката й пиеха по чаша сок в квартала.

Двете искаха да изглежда точно така.

— Ресторантът в „Четирите сезона“ — бе предложила Роуина.

— Сигурно се шегуваш! Там се събират хората от развлекателния бизнес и от „Уолстрийт“ — все едно направо да пуснем обява в „Таймс“ — възрази Топаз. — Какво ще кажеш за „Ривър Кафе“?

— Познавам прекалено много хора, които обядват там — каза Роуина. — Може би е добре да идем на някое по-малко известно място.

— Добре — хладно се съгласи съперничката й. — Знам кое е най-близкото подобие на английска кръчма в Съединените щати. „Уайт Хорс Тавърн“ на улица „Хъдсън“.

— Утре, в три часа — прие Роуина и прекъснаха връзката.

Това бе първият им личен разговор за цяло десетилетие.

Роуина избра ежедневни дрехи: черни джинси, бяла блуза от „Дона Карън“, кафяви каубойски ботуши. Зачуди се дали да вземе бележките си за „Меншън Индъстрис“, но реши да не го прави — ако се окажеше, че няма да работят заедно, само Бог знаеше какво може да стори Роси с информацията.

В таксито, докато пътуваше към мястото на срещата, тя се замисли за Топаз; удивително беше как умовете им все още мислеха на една вълна. Тя щеше да се обади в „Америкън Магазинс“ на следващия ден, ако Топаз първа не й бе позвънила. Това определено беше единственият начин. „Музика Ентъртеймънт“ не можеше сама да устои на атака от компания с толкова голям капитал, нито пък „Америкън Магазинс“. Но като се опитваше да купи и двете едновременно, „Меншън“ вероятно доста се напрягаше. Може би заедно щяха да измислят нещо.

Може би.

Роуина не можеше да разчита на нещо повече от това: на вътрешното си чувство, че Топаз Роси ще се бори също толкова упорито за своя дял от „Америкън Магазинс“, както и тя за „Музика“. Обстоятелствата не изглеждаха особено блестящи.

Две съпернички, които публично се дразнеха от години.

Две жени, които едва наскоро бяха получили висок пост — всяка в своята област.

Двама изпълнителни директори, които имаха нищожен опит във висшите етажи на ръководството.

Макар и двете да бяха навършили трийсет години, от гледна точка на финансистите бяха още деца. „Зелени“, „с жълто около устата“ или както там ги наричаха. Нямаха познания в сферата на инвестиционното банкерство. Бяха заклети професионалисти в своята област.

Бяха творци. В ситуация като тази това бе мръсна думичка.

Топаз внимателно слезе от таксито, даде на шофьора десет долара бакшиш и седна на първата свободна маса, която зърна. Нарочно бе дошла по-рано; да е вече там, когато пристигне Гордън, бе още един от начините да установи превъзходство.

„Странно — помисли си тя. — Бих могла да се закълна, че Роуина очакваше позвъняването ми“.

Но как би могла?

„Освен ако не мислим за едно и също. Освен ако тя не е възнамерявала да ми се обади“.

Топаз си поръча салата „Цезар“ и портокалов сок и се замисли за състоянието на „Америкън“. Продажбите растяха, печалбите се увеличаваха, пазарният дял се разширяваше. Според изготвения лично от нея план за Източния бряг бяха закрили три слабо развиващи се списания, включително и „Уайт Лайт“, напълно бяха преобразили четвърто — „Ю Ес Уомън“, което сега отстъпваше само на „Хоумс енд Гардънс“ в своята сфера, бяха превърнали „Уестсайд“ в национално издание и бяха започнали да издават „Влияние“ — дебюта на десетилетието, причината, поради която Мат Гауърс й даваше такава голяма свобода в решенията.

Тя поклати глава и дървените й обици се разлюляха. „Няма начин «Меншън Хаус» да се справят по-добре от нас в мениджмънта. Сегашното ръководство си знае работата“.

Не искаше да прави това, мразеше това, което прави сега! Сякаш не й стигаха близнаците и поглъщането! Сега трябваше да си урежда срещи и с Роуина Гордън. Жена, чиято кариера Топаз лично бе съсипала.

Това бе уредило сметките помежду им. Надяваше се, че са сложили край. Да, разбира се, бе чула за консултантската фирма на Роуина в Калифорния и знаеше, че са я направили президент на „Музика“ миналия месец. Но за нея това нямаше значение, нали така? Роуина беше получила каквото й се полага и щом после бе успяла да се съвземе, толкова по-добре за нея. Топаз си имаше други занимания: сватбата, новия директорски пост, бременността, поглъщането…

Миналото. То имаше отвратителния навик да излиза наяве.

Леко въздъхна, когато забеляза старата си съперничка да крачи по улицата към заведението. Топаз й махна — кратък, сдържан жест, колкото да покаже на Роуина къде е. Другата жена я забеляза и се запъти към нея покрай дървените маси.

„Господи, помисли си Роуина. Гледай ти!“.

Прободе я завист. Топаз имаше огромен корем и изглеждаше красива в семплата си черна рокля за бременни, която стигаше до глезените й и разголваше загорелите й рамене. Буйните й червени къдри бяха елегантно прибрани високо на главата й, край врата й се поклащаха интересни обици и лицето й сияеше. Докато се здрависаха кратко, Роуина забеляза двата пръстена, годежен и сватбен, да проблясват на лявата й ръка. Спомни си за онзи красив мъж от ръководството на NBC, прегръщал Топаз на партито на Лиз Мартин, и усещането за собствената й самота бе направо смазващо.

„Сега не е време за това“, каза си Роуина.

— Радвам се, че дойде. Мисля, че „Америкън“ и „Музика“ могат да си бъдат полезни взаимно — енергично подхвана Топаз.

— Съгласна съм — незабавно отвърна Роуина.

За миг двете се спогледаха и стотици въпроси, забележки и обвинения увиснаха между тях.

Роуина Гордън първа отмести очи. Очевидно бе най-добре, ако можеха да разговарят делово, без никакви лични забележки, но Топаз бе толкова великолепна в бременността си, че нямаше как да отмине факта без коментар и просто трябваше да каже нещо. Тя кимна към подутия й корем.

— Поздравления. Кога го очакваш?

— След два месеца. Близнаци са — отвърна Топаз хладно, приемайки думите на Роуина с едва забележимо накланяне на главата.

— Какво смяташ, че можем да направим? — попита Роуина, като махна на келнера. — Салата с пиле и чаша бяло вино, моля. Предполагам, че имаме около три седмици, преди адвокатите ни да бъдат изхвърлени от съда.

Топаз кимна.

— И ние сме в същото положение — изгледа Роуина втренчено, сякаш преценяваше нещо, а после каза: — Имам различно мнение за „Меншън“ от някои свои колеги.

Другата жена се усмихна.

— Аз също. Вярваш, че да се предадем не е единственият вариант, нали?

— Точно така.

— Добре — Роуина започна да отмята възможностите на пръстите си. — Съвсем грубо изреждам: можем да се слеем; можем да сформираме свободна холдингова компания за целите на това поглъщане и да изкупим достатъчно компании в сферата на комуникациите, че да го спрем в желанието му да ни погълне, защото е чужденец…

„Също като теб, скъпа“, помисли си Топаз, но не го каза.

— … или да измислим друго, като например да обединим средствата си и да се опитаме да изкупим обратно акциите си.

Тя набоде на вилицата си хрупкава салата и кротони.

— В сливането няма особена логика. Нямаме нищо общо помежду си.

— Общото е Конър Майлс — доста рязко отвърна Роуина.

— Никога няма да убедиш борда си в изгодата от сливането, Роуина, нито пък аз — моя. Повярвай ми. Но финансовото партньорство звучи по-добре.

— Имаш нещо предвид — отбеляза Роуина.

Това не беше въпрос, а констатация. Много добре познаваше този израз на лицето на Роси — същия, който се изписваше там и когато бяха студенти и тя се канеше да притисне някой нещастник до стената в „Чъруел“.

— Чувала ли си някога за защитата „Пакмън“? — лукаво попита Топаз.

Роуина замръзна с чаша във въздуха.

— Сигурно се шегуваш — бавно каза тя.

Разбира се, знаеше какво означава защитата „Пакмън“ — жертвата се обръща и поглъща хищника. Бе правено на няколко пъти по времето на бума на сделките за милиарди долари в началото на осемдесетте и отново след това във времето на лудешките сливания, което бе настъпило на „Уолстрийт“ в главозамайващата епоха на Рейгън.

— Да погълнем „Меншън Индъстрис“?

— Не се шегувам. Нямаме време за игрички — нетърпеливо се обади Топаз. — Мисля, че може да се направи. Станали са алчни и не са обмислили докрай този си ход. Развлекателният бизнес може и да е бързоразвиващ се сектор, но те прибързват; ние сме две от големите компании.

— И смяташ, че са занемарили останалите си дела? — попита Роуина, напълно забравила за храната и питието си.

Боже мой! Ами ако е възможно? Ако наистина успеем да го направим?

— Абсолютно. Това ще се окаже катастрофа за тях. Също като „Сони“ и „Колумбия Пикчърс“; решили са, че знаят как да управляват всяка индустрия, но филмите са прекалено човешки — в тях има прекалено много променливи величини. Също както при списанията — каза Топаз.

— Изчисления. Финансиране. Потайност — прекъсна я Роуина с блеснали зелени очи. — Как можем да го организираме и да се вместим във времето?

— „Моън Макаскил“ са нашите инвестиционни банкери…

— По дяволите, опитвах се да ги наема аз!

— Знам — леко се усмихна Топаз. — Те имат специалист-анализатор, който от години следи развитието на „Меншън“. Според него можем да направим предложение за раздробяването на компанията и продажбата й, което да направи богати всички купувачи. Ако се споразумеем да купуваме заедно и осигурим пари в брой и налични активи, много търговски фирми ще се намесят и ще осигурят облигации…

— Облигации?

— Нещата вече са различни, ясно — каза Топаз. — Те ще ни гарантират дълговете. Но очевидно трябва да проверим изчисленията много, много внимателно.

— Ще се наложи да убедя Джошуа Оберман, нашия главен изпълнителен директор. А ти ще трябва да убедиш вашия борд.

Топаз поклати глава.

— Председателят ни Мат Гауърс има пълен контрол, ще трябва да убедя него.

Двете жени се спогледаха продължително.

— Съгласна ли си? — попита Топаз.

Роуина кимна.

— Съгласна съм — отвърна тя.

„… а сега ще чуем четвъртия хит в «Топ 10» от «Зенит», поредния албум на «Атомик», който разбива класациите! Това е «Суийт Савидж» на вълните на…“

Джон Меткалф изключи радиото и зави с колата си „Мазерати“ по булевард „Сънсет“. „Не мога да понасям проклетата група“, помисли си той.

Беше направо бесен. Не можеше да повярва. Годеницата му го бе събудила тази сутрин, за да му каже, че ще остане в Ню Йорк през следващите три седмици. Три седмици!

— Роуина, това е смешно — прекъсна я той. — Имаме споразумение и то включва ти да идваш тук в петък вечер.

— Знам, знам — примоли се тя. — Но е за последен път. Или нещата ще потръгнат, или няма, но имам нужда от това време…

— За какво! Защо! Заради поглъщането от „Меншън“ ли? Не виждаш ли, че това е загубена кауза? Попитай някой банкер, за бога!

— Джон. Можеш ти да дойдеш тук…

— Сама ли ръководиш тази компания, супермен? А? Ами твоите регионални мениджъри, бордът на директорите и шефът ти? Не могат ли те да помогнат? „Музика“ те обсебва напълно от понеделник до петък, денонощно! Откога иска и уикендите ти? — развика се той, докато прокарваше ръка през косата си.

Тя му затвори телефона.

„Тя ми затвори телефона, по дяволите, гневно си помисли Меткалф. Собствената ми жена! Или поне бъдещата ми жена. Няма защо да търпя това. Не искам да се боря за всеки проклет ден от седмицата!“.

Така ли щеше да бъде и за в бъдеще?

За разлика от почти всеки друг мъж на неговия пост в Лос Анджелис, Джон Меткалф бе феминист. Винаги бе споделял тези убеждения; не беше кой знае какво, струваше му се напълно естествено. Вярваше в свободния пазар на труда, а това означаваше да се даде равен шанс на всеки… В „Метрополис“ нямаше расизъм или сексизъм, тъй като ръководството смяташе, че е лошо за бизнеса.

Роуина Гордън го привличаше силно от първия миг, в който я бе зърнал, и това до голяма степен се дължеше и на нейната жажда и амбиция. Тя беше отражение на самия него. Меткалф все едно виждаше себе си в рокля — талантливо хлапе, невероятно изобретателен независим ръководител, който сам гради своята империя от малък клон на голяма компания. Не бе ли сторил и той същото? Когато го бяха назначили в „Метрополис“, студиото правеше рекламни клипове за кучешка храна от по трийсет секунди. Бе започнал с нискобюджетен филм и бе създал първото киностудио, превърнало се в голяма компания след „Орион“. Нищо чудно, че „Кейдж Ентъртеймънт“ бяха доволни от него. Нищо чудно, че беше най-младият нов магнат в града.

Но амбицията беше едно. Манията — съвсем друго. Що за работохолик загърбваше личния си живот?

Меткалф натисна педала на газта. Вече съвсем се объркваше. Не можеше да спре да мисли за нея. За гъвкавото й голо тяло, извиващо се в ръцете му. За дългата й нежна коса, галеща пениса му. За начина, по който простенваше гърлено, когато стигаше до оргазъм.

Имаше някакво ново момиче на партито на Джак миналата седмица. Сговорчива дребна брюнетка с голям бюст, загоряла кожа и малко ум. Истинска оживяла фантазия от страниците на „Плейбой“.

Точно от типа момичета, от които винаги се бе държал настрани. Зачуди се дали още пази номера й.

— Наистина ли? — попита Мат Гауърс.

— Да — сериозно отвърна Топаз.

Седеше в кабинета на председателя в девет часа вечерта — единственото свободно време за целия ден. Обичайната работа по защитата беше започнала в седем сутринта с преглед на правната им позиция, бяха прекъснали за обедна почивка от половин час и след това бяха продължили чак до осем и половина. Топаз седя приведена пред екрана на компютъра си, докато очите й не започнаха да парят, и сега се чувстваше ужасно. Математиката изобщо не се нареждаше сред силните й страни.

И все пак не можеше да се оплаче. Колкото повече часове се изнизваха, толкова по-ясни ставаха фактите. Разходите бяха сведени до абсолютния минимум, без да се навреди на списанията; след нейната реорганизация на Източния бряг Харви бе последвал примера й и в Лос Анджелис.

— Не мога да измъкна и цент повече оттук и съм убеден, че и „Меншън“ не биха могли — заяви Деймиън Харт и банкерите явно бяха съгласни с него.

Топаз бе успяла да поговори за кратко и с Джери Куин за своята идея.

— В съвсем погрешна посока ли сме с тази идея? — тихо го беше попитала тя.

Младият мъж бе поклатил глава.

— Нищо не е за изключване, ако е осъществимо.

Затова тя бе събрала кураж и бе помолила Гауърс да поговорят насаме след работно време. „Щом мога да звънна на Роуина Гордън, мога да се изправя и пред собствения си шеф“, каза си тя.

Отвъд дебелото стъкло на големите прозорци Манхатън приличаше на пъстър килим от светлина, блестящ и менящ се; колите сякаш се движеха по-бързо, небостъргачите се извисяваха по-нагоре и пулсираха с ритъма на сърцето й. Ами ако той реши, че тя далеч надхвърля правомощията си? Ако сметне, че е заслепена от личната си амбиция? Че е просто една истерична бременна жена?

Но Гауърс не я изхвърли от кабинета си. Слушаше я.

— Джералд Куин анализира тази компания от години и е готов да се закълне, че сделката може сама да се финансира — настояваше Топаз. — Виж, шефе, ако Конър Майлс поеме контрол над нас, с всички ни е свършено.

— Имаме дълг пред акционерите си — напомни й възрастният човек.

— Осъзнавам това — отвърна Топаз, като се опитваше да сдържа нетърпението си. — Но нашият дълг е в дългосрочен план, нали така? Макар и при анонсирането на офертата за поглъщане на компанията акциите да повишат цената си с петнайсет процента, те непременно ще паднат с поне трийсет, когато той публикува първите си резултати.

Тя се наведе напред и коремът й се опря в махагоновото бюро на Гауърс.

— Мат, ти искаш ли да се пенсионираш? — попита тя тихо. — Защото няма много свободни места за безработни изпълнителни директори в другите големи издателски къщи.

Мат Гауърс погледна статистическия анализ на „Меншън Индъстрис“, който тя бе сложила на бюрото му.

— Добре, хайде да го направим — каза той. — И още нещо, Роси — пази го в тайна.

Роуина Гордън прекара няколко часа в обмисляне как да подхване темата, после се обади на Джош Оберман в дома му.

— Гордън, знаеш ли колко е часът? — сопна й се Оберман. — Надявам се, че имаш основателна причина. Намери ли инвестиционна банка?

— Топаз Роси от „Америкън Магазинс“ ми се обади — каза Роуина. — Иска да сформираме консорциум, да получим гаранции за задълженията си и да погълнем „Меншън Индъстрис“. Те вече са наели „Моън Макаскил“ и там има един човек, специалист по конгломератите, който познава „Меншън“ от много години. Според него имаме солиден шанс да успеем.

Пауза.

— Нека да изясня положението — повтори Оберман. — „Музика Рекърдс“ и „Америкън Магазинс“ съгласуват действията си и изкупуват компанията на Конър Майлс. Враждебно поглъщане.

— Точно така — потвърди Роуина.

Оберман се засмя — силен и дрезгав звук, който идваше отвъд Атлантика.

— Гордън, ти си полудяла. Но защо пък не? Нямам нищо по-интересно за вършене.

— Сериозно ли говориш? — попита Роуина.

— Ако и ти си сериозна — отвърна той и тонът му внезапно се промени. — А ти си сериозна, нали, Роуина?

— Да, сър. Задачата е трудна, но не невъзможна и е единственият ни шанс.

— Тогава ще опитаме. Може да съм стар, но още не съм умрял — каза Оберман. — И още нещо, Роуина — не искам да замесваш изпълнителния комитет на борда.

Джери Куин кипеше от адреналинова треска.

Толкова силно желаеше тази сделка, че направо можеше да я вкуси. Ако успееха, това щеше да донесе милиони долари чиста печалба за „Моън Макаскил“.

И което бе по-важно — щеше да си създаде репутация. Нямаше да говорят за Кравис. За Васерстайн. Той, Куин, щеше да е новото дете чудо на Уолстрийт — истински Давид, който побеждава Голиат, въплътен в „Меншън Индъстрис“. Това бе сделката на века и благодарение на една глупава грешка от прекалено голяма самоувереност — смятайки, че може да превземе едновременно и „Америкън“, и „Музика“, Конър Майлс сам бе влязъл в капана.

„Америкън“ и „Музика“. Големи корпорации, но не достатъчно могъщи, че да се противопоставят на конгломерата. Компании, които наскоро бяха преструктурирали бордовете си. С изпълнителни директори, готови на всичко, за да запазят новопридобитата си власт.

Бяха притиснати до стената.

Бяха отчаяни.

Щяха да се борят.

Двамата с Ник Едуард набързо съставиха споразумение за цената на услугите си и дадоха мнението си за екипа, който щеше да работи по сделката. Трябваше да се пази в тайна от възможно най-много хора; изненадата щеше да е ключов фактор. Топаз Роси предложи да използват къщата й на „Бийкмън Плейс“ и се уговориха да се срещнат там в петък в седем сутринта. От страна на „Америкън Магазинс“ Гауърс избра Роси, Харви Смит, Деймиън Харт и Илай Лебер. От „Музика“ Джош доведе Роуина Гордън и адвоката на компанията Джеймс Хартън. Освен това по идея на Джери покани продуцента Майкъл Кребс, който работеше с повечето от звездните изпълнители на „Музика“, и Барбара Линкълн, мениджър на „Атомик Мас“.

Последните двама щяха да са им от полза по отношение на връзките с обществеността — щеше да има ефект, ако се наложеше да заплаши акционерите с напускане на таланти, в случай че „Меншън“ поеме контрол над „Музика“. И освен това Оберман осведоми банкерите, че Барбара Линкълн е опитен адвокат в сферата на развлекателния бизнес и дълги години е била начело на „Деловодство и правни въпроси“ в компанията.

— Тази жена е направила повече за нашите договори, отколкото аз някога съм знаел — измърмори той.

Щяха да започнат работа на следващата сутрин. Джери Куин изгаряше от нетърпение.

Беше едва седем часът сутринта, а по тихата уличка с дървета от двете страни паркираха няколко лимузини. Но дори някой да бе забелязал нещо, нямаше да го каже на глас. В тази част на града повечето съседи за нищо на света не биха си признали подобно любопитство.

Топаз ги очакваше.

— Трябва да го направим, нали? — кротко бе попитал Джо предната вечер, докато внасяше в дома им купчина замразени пици и цял кашон сладолед „Хайген-Дац“.

— Точно така — отвърна Топаз, като едва вдигна глава от сметките си. — Нали няма да се опиташ да ме спреш, скъпи? Защото това ще е лошо за кръвното ми налягане.

И тя леко поглади корема си.

— Не, не, прави каквото искаш — побърза да отговори Голдстийн, като потръпна от заплахата.

Топаз се усмихна тайничко. Кой би помислил, че един ден ще прибегне до подобни женски хитрости?

Но всъщност се оказа, че Джо има последната дума. Когато в петък будилникът му звънна в шест часа, той стана, взе си душ както обикновено и започна да се облича.

— Какви са тези дрехи? — попита жена му, облягайки се на лакът в леглото, докато сънливо отмяташе от очите си червените си къдрици.

Съпругът й тъкмо нахлузваше през глава тениска с емблема на „Мете“ и беше обул черни джинси и стари маратонки.

— На какво ти приличат? — попита той.

— Но днес е петък.

— Така е — съгласи се весело Джо, — и аз оставам тук, при теб. Взех си почивен ден.

— Какво си направил?! Не можеш! — възрази Топаз. — Всички ще са тук след половин час.

— Само опитай да ме спреш. Няма да те оставя да се оправяш с това сама — каза той с широка усмивка. — Освен това май забравяш, че и аз знам нещичко за „Америкън Магазинс“.

— Няма да има външни хора — слабо се възпротиви тя.

— Аз не съм външен. Аз съм ти съпруг — настоя Джо, върна се до леглото и много нежно притисна устни до главата й.

Мат Гауърс се появи пръв, а Барбара Линкълн — великолепна в изящната си кремава рокля от кашмир на „Никол Фархи“ — последна, но към седем и четвърт всички се бяха събрали. Представянето им един на друг беше кратко и сковано. Джо сипа кафе и веднага започнаха.

— Партньорство — подхвана Джошуа Оберман. — Какви са възможностите?

Начаса настана истински хаос. Банкерите и адвокатите заговориха едновременно и един през друг. Топаз се зае да включва различните компютри, домъкнати от офиса, а Матю Гауърс и Джош Оберман се отделиха от останалите, задълбочени в обсъждане на размера на дълга.

Майкъл погледна към Роуина. Джош Оберман бе настоял той да дойде тук и Кребс бе усетил как тя се стреми да не поглежда към него още от мига, в който бе прекрачил прага. Тя го поздрави изключително сдържано. Също толкова сърдечност бе проявила и към Топаз Роси.

„Каква странна атмосфера, помисли си Майкъл, докато оглеждаше стаята. Всички тези хора, събрани без нищо общо помежду си, освен една сделка. Адвокатите — и Барбара, дявол да го вземе, никога не съм си представял това момиче като адвокат — се сопват един на друг. Банкерите преглеждат сметките заедно с финансовите шефове. Главните изпълнителни директори явно полагат основите на чудесно приятелство“.

И Роуина с госпожица Роси.

— Интересно е, нали?

Кребс вдигна очи и забеляза Джо Голдстийн, застанал пред него с огромна чаша черно кафе.

— Благодаря — каза той. — Аз съм Майкъл Кребс. Продуцирам албуми за Джош Оберман.

Джо кимна.

— „Атомик Мас“, Роксана, „Блек Айс“. Твой е и „Дъ Салют“ на „Три Лиджънс“. Нали така?

— Точно така — изненада се Майкъл. „Дъ Салют“ бе първият му наистина голям хит, записан в CBS преди повече от петнайсет години. — Много добре си информиран.

— Винаги е от полза — сви рамене Джо.

И двамата мъже се загледаха в Топаз и Роуина. Двете се бяха задълбочили в обсъждане на нещо с Харви Смит, но езикът на тялото им изцяло пренебрегваше Смит. Погледът на Роуина все се плъзваше към Топаз, докато колегата й говореше. Когато Роуина се обърнеше към Харви, забелязваха как Топаз се намества на стола си и внимателно оглежда другата жена.

— Да, интересно е — съгласи се Кребс.

— Добре ли познаваш Роуина Гордън? — попита го Джо.

Майкъл не можа да скрие усмивката си.

— От години.

— Каква е тя? — поинтересува се Голдстийн, удивен от собственото си любопитство.

На партито на Лиз Мартин бе намразил Роуина от цялата си душа. Надута английска кучка! Нищо чудно, че любимата му бе развила комплекс за отхвърленост, след като тази жена беше студена като айсберг. Но в отговор Топаз бе съсипала кариерата й и когато му бе казала, че се е обадила на Роуина за „Меншън“, Голдстийн остана смаян, че другата жена изобщо се е съгласила да се срещнат.

И ето ги сега тук, в дома му, като партньори. Бизнесът си е бизнес, но все пак… в това имаше нещо странно.

— Тя е много емоционална и силна — отвърна Майкъл и Джо забеляза необичайно изражение по лицето му.

„Я гледай ти! Този мъж е неин любовник!“, осъзна той с внезапно прозрение. Но Роуина Гордън бе част от раздухваната от медиите любовна история на годината! Нали така?

— Каква е Топаз Роси? — попита го Кребс също толкова заинтригуван.

— Много емоционална и силна — отвърна Джо и двамата се погледнаха разбиращо.

— Оттатък да не би да се пекат кроасани?

— Мда. Хайде да идем да хапнем.

Бе невъзможно да останат сковани и делови, след като работеха по осемнайсет часа на ден. Именно това установиха всички през първия уикенд, когато навсякъде се търкаляха празни кутии от бира и пица, и завариха Мат Гауърс и Джош Оберман да се забавляват, докато гледат „Бийвъс и Бътхед“ на телевизора в кухнята.

Едуард поръча да му донесат системата „Куотрън“ и да я инсталират. Харви Смит започна да провежда делови разговори с клиенти в една от свободните спални. Роуина се обади на Сам Нийл и го помоли да я замества за седмица. Джош и Мат непрекъснато използваха факса.

— Има някакво необяснимо удоволствие в това да работиш толкова напрегнато — отбеляза Топаз една вечер в единайсет и половина, когато на екрана на мощния компютър на мъжа й се появи поредната цветна графика за състоянието на „Фрейжа Тимбър“.

— Да. Също като преди финалните изпити за годината. Помниш ли? Огромна камара книги, голяма кана кафе и три пакета чипс — обади се Роуина.

Мигновено настъпи пълна тишина.

— Хайде пак да си поръчаме пица. Умирам от глад — намеси се бързо Илай Лебер.

После пък, докато Джо приготвяше „Блъди Мери“ за всички, Топаз автоматично се обади:

— Роуина го обича с много сос „Уорчестър“, скъпи.

— Изобщо не си се променила, знаеш ли? — обърна се друг път Роуина към Топаз, която пишеше нещо на компютъра си. — Винаги си имала навика да се прегърбваш така. Точно по този начин.

— Вярно е. А ти винаги ми лазеше по нервите, като надничаше през рамото ми, за да прочетеш нещо. Точно както го правиш в момента — отговори й Топаз и двете искрено се засмяха.

— Знаеш ли, мисля, че тази сделка може и да успее. Разбра ли, че „Стийл Роувън“ са се включили?

— И то заради дял от имуществото. Не само като гаранти за дълга — съгласи се Топаз.

— От какъв пол ще са децата ти? — внезапно попита Роуина.

— Нямам представа — отвърна Топаз, като се озърна. — Защо питаш?

— Просто така — каза Роуина и се запита защо е готова да се разплаче.

Щом приключиха с окончателния анализ за раздробяването на компанията, Джералд Куин отмести графиките пред себе си и въздъхна изтощено.

— Сметките излизат — обяви той. — Трябва да намерим три милиарда долара.

Всички се умълчаха потресени, опитвайки се да си представят толкова голяма сума.

— Чудесно — обади се Деймиън Харт с черен хумор. — А сега — веселата част.

Тридесет и шеста глава

Не беше чак толкова просто.

„Моън Макаскил“, адвокатите и двамата главни изпълнителни директори най-сетне имаха пред себе си точни цифри и някаква представа кой може да иска да даде толкова пари. Обаче трябваше да се погрижат за хиляди дребни фактори — данъчни проблеми, разпоредби за собствеността, разкрития пред правителствените служби — а освен това имаха нужда и от творчески план, който да убеди всички на Уолстрийт, че на „Меншън Хаус“ не може да се разчита. Само ръководството на „Музика“ може да управлява „Музика“. Само настоящият борд на директорите може да ръководи „Америкън Магазинс“.

— Трябва да разделим екипа — уморено каза Гауърс в единайсет и половина същата нощ. — Просто няма друг начин да свършим всичко навреме.

Оберман кимна.

— Роуина, ти и Майкъл ще трябва да съставите някакъв план за „Музика“. Не знам кого ще искат „Америкън“…

— Топаз Роси — мигновено отвърна Гауърс. — Харви Смит. Деймиън ще трябва да работи с нас.

— Аз наистина ли съм нужен? — притеснено се обади Смит. Искаше да участва в истинските действия. — Офисът в Лос Анджелис ще изпраща цялата информация тук по факса, а аз познавам няколко човека в RJR, на които можем да предложим „Нечъръл Фудс“.

— Топаз? — попита я Гауърс.

— Добре — тя сви рамене и забеляза, че всички нейни колеги я наблюдават.

„Защо направо не го кажете на глас? Едва ли е такава професионалистка, че да успее да работи с Роуина Гордън?“.

— Няма проблем — добави тя, а лицето й бе сковано в маска на безразличие.

— Роуина, ти съгласна ли си? — попита Оберман президента на компанията си. — Наистина имаме само няколко дни за тази работа.

— Абсолютно — потвърди Роуина.

„О, направо страхотно! Майкъл Кребс и Топаз Роси. Точно двамата, които най-много искам да са наоколо ми в момента“.

— Значи е решено — каза Илай Лебер и внимателно се озърна към останалите.

Роси и Гордън изглеждаха сковани като Типър Гор на конференция на стриптийзьорки. Гауърс и Оберман ги наблюдаваха с леко притеснен вид и единственият човек, който изглеждаше напълно спокоен, бе Майкъл Кребс.

— Решено — съгласи се с усмивка Кребс.

Сградата на „Музика“ направо бръмчеше от слухове.

Роуина Гордън го усещаше във въздуха всеки ден, когато влезеше през вратата, докато крачеше през мраморното фоайе, където й бяха връчили заповедта за уволнение, докато се качваше по стълбите на съвещание по маркетинга, когато се отбиеше на някоя презентация за продажбите… Веднага щом се появеше, служителите замлъкваха и вперваха поглед в обувките си или грабваха най-близкия телефон.

Не че бе лесно да се долови разликата. „Рейс Гейм“ на Роксана бе влязъл в класацията „Билборд хот 100“ направо като номер едно, а следващата седмица се очакваше да излезе и новият албум на „Блек Айс“ и в цялата сграда направо вреше и кипеше. Сам Нийл бе ръководил клона на компанията през годината, в която нея я нямаше, и сега напълно контролираше този организиран хаос; доставчиците се обслужваха, провеждаха се различни кампании, организираха се турнета — тогава какво, че новият президент на компанията не е в кабинета си през цялото време? За какво имаше да се говори?

„Явно доста има“, ядосано си помисли Роуина.

— Сам, какво става? — попита го тя. — Не мога да вляза на съвещание, без да се почувствам като някаква странна птица. Все едно съм нарочена за страшилището на класа. Какво има?

Нийл поразхлаби яката си, леко запотен, и предпазливо погледна шефа си. Роуина Гордън можеше да накара и побеснял носорог да се закове на място, дори и без тези къси черни костюми, които бе започнала да носи — къси поли на „Ричард Тайлър“ от мека вълна, прилепнали блузи на „Дона Карън Ню Йорк“. Дългата й коса бе прибрана назад в конска опашка като на ученичка. Това бе представата й за скромно облекло. Според Сам направо можеше да докара на мъжете сърдечен удар.

— Няма нищо — отговори президентът на клона внимателно. — Може би някои хора просто са малко любопитни по отношение на теб, това е.

Роуина го прикова със стоманения си поглед.

— Добре, добре — бързо добави той, — предполагам, че… хм… просто е факт, че не се навърташ много тук, откакто пое поста си и, хм, служителите се чудят каква е причината.

— Продължавай — подкани го тя.

Сам Нийл усети как се изпотява от притеснение. По дяволите, той самият много се бе старал да не покаже и следа от любопитството си. Щом новият шеф на компанията не желае да стои в кабинета си, не е той човекът да търси причина за това. Но изведнъж изпита чувството, че стъпва по много тънък лед.

— Предполагам, че се питат върху какво работите с Джош и Кребс — завърши той стеснително.

Роуина кимна.

— Разбирам — каза тя. — Онова, което се опитваш да ми кажеш, Сам, е, че всички в сградата се чудят дали не сме се събрали да измислим някаква тайна отбранителна стратегия срещу поглъщането ни от „Меншън Индъстрис“, нали така?

— Да — неспокойно пристъпи от крак на крак Сам.

— Цялата компания ли говори за това, Сам?

Той вдигна рамене.

— Не знам, Роуина… имам предвид, че аз все пак нямам много контакти с младшите служители… Добре де, добре, предполагам, че е така.

Тя отметна кичур коса от челото си и усети как напрежението стяга главата й като в менгеме. Просто не биваше да допусне това да става. Ако служителите в офиса в Ню Йорк започнат да клюкарстват, само въпрос на време беше отсъствието й да стигне до ушите на останалите в бранша. И ако същото ставаше и в „Америкън Магазинс“, трябваше само някой бизнес репортер да събере две и две и цели седмици усилена работа да отидат по дяволите.

Цялата сделка зависеше от пазенето й в тайна.

Налагаше се да се върне в кабинета си, а трябваше да измисли и творческия план.

Можеше да се направи само едно…

— Е, в това отношение могат да са спокойни — твърдо заяви тя. — Правната ни защита е на мястото си, знаеш го. От днес отново се връщам в сградата… просто имахме малко проблеми с новите записи на „Атомик Мас“, а знаеш, че Барбара и Кребс работят единствено с мен и Джош при подобни ситуации.

— Искаш ли да кажа това на хората? — попита изненадан Сам Нийл.

„Атомик Мас“ бяха като Светия Граал за „Музика Рекърдс“. Дори и представата за проблеми с тях бе истинско богохулство.

— Разбира се — разпери ръце президентът на компанията. — В „Музика Рекърдс“ нямаме тайни един от друг.

— Добре — отвърна Сам и напусна кабинета й с известно облекчение.

Роуина Гордън го наблюдаваше, докато си тръгна. После вдигна телефона и набра личния номер на Топаз Роси.

— Топаз, имаме и друг проблем — каза тя.

В „Америкън Магазинс“ беше също толкова оживено и слуховете също така невероятни. Всъщност положението тук дори бе по-лошо. В крайна сметка всички тук си изкарваха прехраната, като разследваха и разобличаваха чуждите тайни.

Топаз усети това още в първия ден, когато се върна на работа. Отби се в офисите на „Влияние“ и дванайсет, чифта очи се впериха в тила й. Отиде до „Гърлфренд“ и се почувства толкова не на място, колкото и някоя учителка на тийнейджърско парти.

— Напълно го очаквах — каза й Джо, когато тя му се обади, за да се оплаче. — В „Музика“ поне само председателят и президентът изчезнаха някъде. А при вас целият борд се скри от служителите си. Разбира се, че ще приказват.

— Но не можем да допуснем всички да клюкарстват! Някой ще разбере! — възрази Топаз.

— Именно затова всички ще се върнете в офисите си, скъпа — изтъкна Джо.

— Не мога да си седя в офиса! Кога ще работя по творческия план? Трябва да представя нещо на Роуина Гордън през следващите пет дни!

— Не знам — отвърна Голдстийн колкото е възможно по-спокойно. Господи, та тя е бременна в осмия месец! — Само гледай да не се напрягаш прекалено много, скъпа. Ако бях на твое място, щях да се обадя на Роуина. Сега би било опасно да отсъстваш от кабинета си.

— Добре, добре — успокои го съпругата му. Да не се напрягам прекалено? Много смешно!

— Топаз, обажда се Роуина Гордън — съобщи й секретарката й.

— Джо, трябва да затварям — каза му тя. — Ще се чуем по-късно.

„Всемогъщи Боже!“, възкликна Топаз, като погледна през прозореца към хаотично забързаните коли в пиковия час на обяд по Седмо авеню, шейсет етажа под краката й. В сравнение със собствения й живот гледката й се струваше спокойна като монашеско убежище. Надяваше се онази кучка Роуина Гордън да е подложена на поне малко от същото напрежение.

— Аз съм — рязко се обади тя.

— Топаз, имаме и друг проблем — хладно каза Роуина, опитвайки се да прикрие тревогата си. — Не смятам, че мога да се измъкна от офиса си. Служителите в сградата започват да говорят прекалено много за това.

— При мен е същото — отвърна съперничката й. — Просто не можем да рискуваме да се разчуе.

— Никой не може да състави творчески план за „Музика Рекърдс“ освен мен — направо каза Роуина.

Това не беше самоизтъкване, а просто съобщаване на факт. Знаеше, че именно заради мнението й относно това какви изпълнители да подкрепят, заради идеите по отношение на маркетинга и разпространението и заради плановете й за купуване на по-малки звукозаписни компании Оберман й бе дал този пост.

— Да. Сигурна съм, че е така — съгласи се Топаз, като забрави да се държи резервирано. — И аз смятам същото за „Америкън“. Разбираш ли? Джо е на мнение, че трябва да възложа на някой друг тази задача, но просто не мога — не става дума за основните правила в бизнеса, а за…

— Визия за бъдещето? — предложи Роуина.

— Точно — потвърди другата жена.

— Тогава какво ще правим? — попита Роуина. — Трябва да свършим това…

— … а не можем да го направим в офисите си, защото ще трябва да се върнем към всички редовни съвещания…

Последва пауза.

— Предполагам, че ще се наложи да работим заедно нощем и през уикенда — обади се най-сетне Роуина. — Бихме могли да действаме поотделно, но тогава как ще сверяваме работата си относно изложението, основните принципи на документа…

— Ела около девет — отсече Топаз.

Това беше единственият вариант. Е, налагаше се да го направи. Но не и да й харесва.

— А Майкъл Кребс? — насили се да попита Роуина.

— Щом твоят господин Оберман смята, че имаш нужда от него, доведи го — отвърна Топаз.

Отново за миг настана неловко мълчание, а после и двете затвориха едновременно, без повече любезности.

Майкъл Кребс зави с черното си „Ферари Тестароса“ към паркинга за ръководството на „Музика Тауърс“ и пазачът веднага го пусна да влезе. Беше ранна лятна привечер и Кребс се радваше на всичко наоколо си. На начина, по който златистите слънчеви лъчи падаха върху дърветата и по тротоарите. На звученето на Том Пети от диска в супермодерната му вградена в колата стереосистема. На гласа на Роуина Гордън, когато му се бе обадила.

— Майкъл, Роуина се обажда.

— Знам кой е — сухо отвърна той.

— Има промяна в плана — продължи тя нервно, очевидно искаше да приключи разговора възможно най-бързо. — Трябва да се срещнем довечера, а не този следобед. Можеш ли да дойдеш в къщата на „Бийкмън Плейс“ около девет?

— Не знам. Аз какво ще получа?

— Майкъл, за бога!

— Имам някои идеи, които искам да обсъдя с теб — не й обърна внимание той. — Ако трябва да сме там в девет, ще мина да те взема в осем.

— Добре — напрегнато отвърна тя.

Кребс се усмихна. Отлично познаваше всяка промяна в тона на Роуина Гордън. Беше искала да се възпротиви, но не можеше — не можеше да си признае, че не иска да е насаме с него.

Иска всичко да е само бизнес, но адски се страхува.

С нетърпение очакваше срещата им.

Роуина тъкмо беше изпратила секретарката си да си ходи, когато Майкъл пристигна.

През последните два часа безуспешно се беше опитвала да се свърже с Джон Меткалф в Лос Анджелис и все попадаше на секретарката му.

— Президентът има съвещание, госпожо.

— Да, госпожо, знам коя сте.

— Да, госпожо, ще му предам всичките ви съобщения.

— Хм, той веднага отиде на друга среща, госпожице Гордън. Да, госпожо, знам, но сме много ангажирани…

— Е, благодаря за помощта — каза Роуина тъкмо когато Майкъл влизаше, и тръшна силно слушалката.

Кребс се наслади на елегантния й силует, очертан на фона на прозореца — последните слънчеви лъчи играеха в русата й коса и тя блестеше и сякаш грееше, вталеният й черен костюм обгръщаше всяка нежна извивка на тялото й, а дългите й крака в тънки черни чорапи сякаш нямаха край.

Мигновено усети как го обзема страст.

— На кого се обаждаше?

— О, на никого — настръхна тя.

— Годеникът ти ли беше?

— Не — изчерви се Роуина.

Започваше да се ядосва на Джон. Защо се държеше толкова детински относно оставането й в Ню Йорк за няколко седмици? Сега се чувстваше засрамена пред Майкъл Кребс. Тя искаше той да е последният човек на света, който знае за проблемите във връзката й.

— Е, тогава значи наистина е никой — иронично подхвърли Кребс и се усмихна вбесяващо многозначително.

— Искаш ли да обсъдим нещата тук, или да идем до „Мирър, Мирър“? — попита Роуина, като решително пренебрегна коментара му.

— Нито едното, нито другото. Запазил съм маса в „Льо Сирк“ — каза той. — И не ме гледай така, Роуина. Ако ще работим цяла нощ, трябва първо да хапна.

Тя го измери с поглед, искаше й се да възрази, но не посмя. Ако ставаше дума за всеки друг на негово място, разбира се, че щяха първо да вечерят, преди да работят цяла нощ…

Но не беше друг. А Майкъл Кребс.

— Идваш ли или не? — попита той и се обърна към вратата. На лицето му имаше израз на пълно безразличие.

„Стегни се, Роуина“, строго смъмри тя самата себе си и грабна папката с бележки и договори.

— Точно зад теб съм — каза тя.

Прекосяваха града в полумрака, разговаряха по работа и се наблюдаваха един друг. Роуина се облегна удобно на меката кожена седалка и се опита да се съсредоточи в онова, което предлагаше Майкъл: да купят няколко музикални компании за по-тежка музика, да намалят малко европейския дял, да разширят лицензионния отдел. Налагаше се да се концентрира. Въпросите бяха важни. Но не можеше да спре да наблюдава движенията на устните му, докато говори, едрите му ръце върху волана, красивите му посребрени слепоочия. Не искаше да й се нахвърля в колата, но донякъде й бе неприятно, че той се държи толкова професионално… Защо не я предизвикваше както по-рано? „Отказал ли се е от мен?“, попита се Роуина и мигновено се засрами от ужаса, който изпита при тази мисъл.

Кребс бе вперил поглед в колите пред себе си и наблюдаваше Роуина с периферното си зрение, докато говореше на автопилот. На тази сделка бе заложено бъдещето на Джош и Роуина и той бе хвърлил доста усилия в нея; освен в личен план, от професионална гледна точка за него би било катастрофално, ако „Меншън Хаус“ погълне „Музика“. Кребс бе наизустил предложенията си, което означаваше, че може спокойно да ги излага пред нея, без да се замисля. Така умът му бе свободен да се отклонява към тези нейни чорапи като на ученичка. Към вталената кройка на костюма й. Към начина, по който дребното й тяло се бе сгушило на седалката. Начинът, по който се извиваше, направо го подлудяваше. Спомняше си онова котешко протягане, което бе направила на стола в лондонското студио в нощта, когато бяха правили секс за пръв път.

„Желая те, желая те“, повтаряше си страстно Роуина.

„Толкова ми е влязла под кожата“, мислеше си Кребс, замаян от внезапния копнеж просто да спре и да посегне към нея. Пребори се с импулса си и продължи да говори, но беше бесен. Роуина Гордън беше негова. Винаги му бе принадлежала! Кой беше този хлапак Джон Меткалф? Някакъв тип от Лос Анджелис, който не разбираше нищо от музика и нямаше никаква представа какво възпламенява страстта на Роуина…

В изискания ресторант на Източна петдесет и шеста улица ги настаниха на уединена маса и Майкъл поръча шампанско.

— „Льо Сирк“ е любимото ми място напоследък — опита се да намери неутрална тема за разговор Роуина.

В прохладните сенки и под приглушеното осветление тя усещаше присъствието на Кребс като истинска заплаха. Той носеше тъмно сако и бе сложил вратовръзка за вечерята тук — нещо, което никога не правеше; това само подсилваше естественото му властно излъчване. Черните му като въглени очи, обрамчени от гарвановочерни мигли, се взираха в нея със спокойно любопитство, което я подлудяваше.

Искаше да я остави на мира.

Искаше да забрави за нея.

Искаше да й бъде просто приятел.

Как ли пък не!

— Тук предлагат най-богатото диетично меню в Манхатън — добави тя бързо, внезапно осъзнала, че го зяпа. — Вече съм над трийсет. Трябва да внимавам за килограмите си.

— Не ставай смешна. В идеална форма си — каза Майкъл и видя как тя сведе очи. — И какви са тези приказки, че си минала трийсетте? Ти си направо дете, Гордън.

Тя се засмя и дългата й коса проблесна на светлината на свещите. Той усети как свива в юмрук ръката си под масата.

— Винаги ще си остана дете за теб, Майкъл.

— За мен ти означаваш много неща — меко отвърна той, — но не и дете.

Загледа се в нея и Роуина усети дълбоко в нея да се надига познатият прилив на страст. Под плътно прилепналата материя на блузата й зърната на гърдите й забележимо настръхнаха, възбудени от прилива на кръв. Страстен копнеж, силен колкото неговия, започна да пълзи по кожата й, предизвиквайки тръпки на удоволствие в слабините й. Усети как я обзема паника, осъзнаваше, че желанието й е изписано ясно на лицето й.

— Отново ще те имам — тихо каза Кребс, без да откъсва поглед от очите й. — Ти го искаш и аз го искам.

— Не е така — рязко отвърна Роуина и сляпо посегна към чашата си.

Майкъл се пресегна бързо през масата и улови ръката й, стисна я и пръстите му погалиха меката възглавничка в основата на палеца й.

Докосването му бе като токов удар. Тя се размекна вътрешно от копнеж и усети влага в слабините си. Неволно потръпна леко от изпитаната нужда, цялото й тяло се разтърси на стола.

— Наистина ли? — настоя Кребс.

— Готови ли сте да поръчате? — любезно ги попита келнерът.

Кребс усети как мигът отлита и се обърна към горкия човек с поглед, който можеше да разтопи стомана.

— Да, благодаря. Ще поръчам риба с листа от киселец — бързо се обади Роуина и допря горещата си длан до хладния и блестящ годежен пръстен.

През останалата част от вечерята делово обсъждаше договори.

Спряха пред „Бийкмън Плейс“ точно в девет. Топаз Роси им отвори, елегантна в рокля с висока талия от тъмносиньо кадифе, която стигаше малко под коленете й, свободно се спускаше над корема й и чудесно контрастираше с червените й къдрици, лъскави и меки от бременността.

— Изглеждаш страхотно — отбеляза Роуина, забравила резервираността си от сутринта. — Тази рокля много подхожда на очите ти.

— Така ли мислиш? Мразя я — отвърна Топаз. — Но в момента мразя целия си гардероб. Не мога да намеря нищо, което да ме прави по-малко дебела.

— О, ти не изглеждаш дебела, а бременна — възрази Роуина. — Виж си ръцете и краката, Топаз. Погледни си брадичката.

— Здравей, Майкъл — обади се Джо Голдстийн, който се появи зад жена си. Обгърна покровителствено раменете й с ръка и добави малко хладно: — Здрасти, Роуина.

— Здрасти, Голдстийн — поздрави го Кребс, усетил как между жените отново се възцарява хлад.

Никога нямаше да разбере отношенията им; все още помнеше необичайната злъч, която се прокрадваше в гласа на Роуина, когато говореше за Топаз; не би могъл да забрави всички капани, които им бе заложила тази красива червенокоса жена, нападките срещу „Атомик Мас“ още в началото на кариерата им, начина, по който бе провалила представянето на „Хийт Стрийт“ на „Медисън Скуеър Гардънс“, как бе измъкнала „Велосити“ под носа на Роуина и последната заклеймяваща статия в „Уестсайд“, съсипала блестящата кариера на Роуина само с един замах. А по неин адрес? Джо Хънтър публично бе засрамил Роси в „Шоуто на Опра“, бяха закрили „Уайт Лайт“ само с няколко телефонни обаждания и неумолимия възход на Роуина и нейната група, чак до онзи финален удар.

„Трябва да има и нещо повече — помисли си Кребс, загледан в гърба на Роси, докато тя ги водеше към кабинета. — Знам, че имат общо минало… сякаш се познават до мозъка на костите си. През половината време се държат като сестри, приготвят си кафе една на друга, без да питат как го предпочита другата, довършват взаимно изреченията си, оплакват се от движението по улиците. После усещат, че го правят, и внезапно, мигновено се превръщат в ожесточени съперници, които са принудени да работят заедно“.

„Но тя все поглежда към Голдстийн, озърта се из къщата, разсъждаваше заинтригувано Майкъл. Сякаш е безкрайно любопитна, но не иска да се издаде… а и Топаз, това момиче непрекъснато ме оглежда, все завързва разговор с Оберман…“.

Разбира се, през изминалите две седмици около тях непрекъснато имаше цяла тълпа от хора. Сега бяха практически сами.

Кребс се усмихна широко, докато изваждаше договора на „Атомик Мас“ от куфарчето си. Работата щеше да е тежка, но можеше да се окаже забавно да ги наблюдава.

Топаз разтърси глава, опитвайки се да разсее мъглата от изтощение и умора. Беше три без десет през нощта и все още работеха. Отчаян от упоритостта й, Джо отдавна си бе легнал — той обичаше да се появява в NBC преди седем — а Майкъл Кребс, който бе будувал до пет сутринта предната нощ, миксирайки новия албум на „Блек Айс“, бе заспал на дивана.

— Искаш ли да приключваме за тази нощ? — попита я Роуина, като забеляза, че тя гледа часовника си.

Топаз отпи нова глътка от отвратително силното си кафе и поклати глава.

— Ако успеем да изработим това единно заявление относно творческите си принципи, ще сме готови. Май предпочитам да направим така. Не искам пак да се връщаме на това.

Роуина кимна.

— Справихме се доста добре. Виж само — и тя се пресегна към лазерния принтер на Топаз и измъкна трийсет разпечатани листа. — Творчески план, продажби, човешкият фактор…

— Превод: Всички мои журналисти и всички твои изпълнители ще напуснат незабавно — намеси се ухилена Топаз.

— Точно така. Плюс подробни планове за развитие, планиране на разпространението, лицензионни сделки…

— Превод: Ние знаем как да ръководим тези компании, а Конър Майлс не разбира нищо — добави Топаз.

— Плюс петгодишни планове за развитието на основните дейности…

— Превод: Ако продадете акциите си, сте пълни глупаци — елегантно допълни Топаз. — Хей, Роуина, хайде да бъдем откровени в това заявление. Пиши така: „Бордовете на «Америкън Магазинс» и «Музика Рекърдс»“…

— „Музика Рекърдс“ и „Америкън Магазинс“ — натърти Роуина.

— … заявяват, че са напълно всеотдайни на творческите си принципи, докато така печелят пари…

— … а ако спрат да печелят, веднага ще ги изоставим…

— … и ако Конър Майлс ни погълне, ние ще напуснем…

— … и всички ще ни последват…

— … а вашите акции ще струват едва една десета от онова, което сте платили за тях…

— … затова не ни се бъркайте в работата! — тържествуващо завърши Роуина.

Двете прихнаха да се смеят, стиснали ръце за опора, а после взаимно си изшъткаха, когато Кребс се обърна неспокойно на дивана.

— О, съжалявам — прошепна Топаз. — Не бива да будя Майкъл. Много ни помогна по въпросите, свързани с лицензите.

— Да — съгласи се Роуина и се обърна да погледне продуцента.

Топаз я видя как го гледа и как изведнъж лицето й се смекчи и озари.

— Какво става тук? Обичаш ли го? — попита тя.

Роуина направо подскочи.

— Разбира се, че не — рязко отвърна тя. Дори и на слабата примигваща светлина от екрана на компютъра, която единствено огряваше стаята, Топаз забеляза как старата й съперничка се изчервява до уши. — Как ти хрумна?

— „Как ти хрумна?“ — имитира я тихичко Топаз. — О, моля те! Откога те познавам?

Последва мълчание, когато реторичният й въпрос върна миналото в мислите им.

— От много отдавна — бавно отговори Роуина.

Отново помълчаха. И двете усетиха как сърцата им бият малко по-бързо. Докато подготвяха сделката и особено тази нощ, двете успяваха да работят заедно, защото бяха принудени. Защото нямаше друг изход. Защото бяха момичета с кариери под заплаха.

И неписаното, неизречено и ненарушимо правило бе: Не казвай нищо. Не упреквай в нищо. Не разрешавай нищо. Временно примирие. Нищо повече. А сега…

Топаз Роси погледна Роуина Гордън.

— Защо го направи? — тихо попита тя. — Бяхме толкова близки.

Роуина усещаше как смесени чувства се борят в гърдите й.

— Бях млада, глупава и егоистка — каза тя накрая. — Желаех го, а той ходеше с теб. Ти изглеждаше толкова… сексапилна и предизвикателна, а аз бях девствена… той беше поредният мъж, който ме отблъскваше, предполагам.

Топаз съвсем леко се приведе напред на стола си.

— А после започнах да те намразвам, защото ти го имаше — продължи Роуина, без да може да погледне другата в лицето, — и колкото повече ревнувах, толкова по-виновна се чувствах и продължавах да го желая, но в действителност мисля, че е било само защото ти беше с него.

— А и прекарваше насаме с него толкова време — допълни Топаз, която полека започваше да разбира.

Роуина кимна.

— Затова се опитах да се оправдая пред себе си, макар да нямах извинение… започнах да си повтарям всички онези снобски виждания… използвах срещу теб всички традиционни ценности, от които бях наранена. И се срамувах от себе си, затова прехвърлих всичко върху теб. А после ти провали кандидатурата ми за президент на съюза и аз можех да си кажа, че всичко е било по твоя вина… че ти си ме тикнала в ръцете му… и те мразех, защото просто не можех да си призная, всъщност бях стъпкала в калта първия човек на света, който някога ме е харесвал такава, каквато съм. Толкова много съжалявам, Топаз — безсилно довърши тя. — Само се надявам, че ще можеш да ми простиш.

Топаз дълго се взира в нея. После по лицето й бавно се разля усмивка.

— Знаеш ли, ако го бе казала по-рано, можеше да спестиш много неприятности и на двете ни. Всички англичани сте толкова непохватни в емоционално отношение.

— Аз не съм англичанка. Шотландка съм — с достойнство я поправи Роуина.

— Все тая.

— Само една глупава американка може да каже подобно нещо.

Двете се засмяха заедно.

— Хайде, Златокоске, да приключваме тук — каза Топаз, — а междувременно можеш да ми разкажеш всичко за Татко Мечок ей там.

Тридесет и седма глава

Главната конферентна зала на „Моън Макаскил“ бе претъпкана. По цялото протежение на ореховата маса бяха сложени монитори „Куотрън“ и имаше толкова много телефони и факс апарати, че стаята приличаше на междузвездния кораб „Ентърпрайз“. Ник Едуард бе накарал да донесат и няколко широкоекранни телевизора, така че да могат да наблюдават реакциите след обявяването на сделката.

Мястото изобилстваше от повече милионери, отколкото някой кънтри клуб в „Хамптънс“ от посетители: инвестиционни банкери, финансисти по дълга, адвокати, индустриалци от осемте най-големи американски и канадски конгломерати и представители на шест банки. Дванайсет етажа под тях репортери на CNN и фотографи от „Джърнъл“ вече се караха за по-добро място на тротоара. Никой не можеше да повярва — това приличаше на „Варвари пред портите“ втора част и никой не бе разбрал! Как, за бога, е била подготвена тази сделка, без някой да надуши нещо?

— Къде, по дяволите, е Топаз Роси? Тук всеки момент ще настане истински ад, а аз не мога да открия проклетия си директор! — беснееше Мат Гауърс пред Джош Оберман. — Секретарката й не си е на мястото, Харви не я е виждал от обяд… не е оставила никакви съобщения на моята секретарка.

— Роуина е имала среща с нея в три часа — каза му председателят на „Музика“. — Потърсих я на телефона в колата й на път за тук. Явно са напуснали сградата заедно по някаква причина, защото Гордън не отговаря на мобилния си телефон. Тами Лилмън ми каза, че е отменила срещата си с Ханс Бауър, за да се види с Майкъл Кребс, а после отишла направо в „Америкън“…

— Да, но вече е четири и половина. Трябваше да са тук! Къде е проклетата секретарка на Роси? — питаше на висок глас Гауърс.

Оберман изсумтя. Щяха да направят офертата сега. Щом Гордън е толкова глупава, че да пропусне купона, проблемът си е неин.

— Вероятно имат някакво оправдание — каза той.

Мат Гауърс погледна през прозореца към тълпата бизнес журналисти долу. Беше ядосан; представяше си как ще се появи на страниците на вестниците тържествуващ, редом с Топаз като негов наследник на поста. Едва ли бе прекалено да иска поне мъничко блясък в края на кариерата си като ръководител на компанията?

— Е, дано да е добро — мрачно отвърна той.

— По-бързо — настояваше Роуина. — За бога! Това ли е най-доброто, на което си способен?

— Не мога да карам по-бързо, без да наруша закона, госпожо — невъзмутимо отвърна шофьорът.

— Тогава наруши проклетия закон! — сопна се тя. — Или ти се иска мигновено да се преквалифицираш в акушерка?

Човекът видимо пребледня и натисна педала на газта докрай.

— Боли! — стенеше Топаз, стиснала с все сили ръката на Роуина. — Ооо…

Лицето й се изкриви от болка, когато я разтърси поредната болезнена контракция. Роуина я наблюдаваше със съчувствие. Прецени, че сега са на около пет минути.

— Справяш се чудесно — успокояваше я тя, доколкото можеше. — Дръж се. Много скоро ще стигнем до болница „Маунт Синай“.

По мокрото от пот лице на Топаз се изписа кратка измъчена усмивка.

— „Много скоро“? Почнала си да се превръщаш в американка, Роуина.

— Как пък не — възрази тя и се усмихна на другата жена.

— Напротив.

— Как пък не.

— Напротив. Господи! Господи! Ооо!

— Всичко е наред, Топаз. Почти стигнахме. Тук имат най-добрите обезболяващи в града — мърмореше Роуина, докато я галеше по косата. — Опитай се да дишаш. Не ви ли учат да дишате по специален начин?

— Това са пълни глупости — просъска Топаз през стиснати зъби.

— Така ли? — попита Роуина, като се мъчеше да откъсне мислите й от болката.

„Карай я да приказва, просто да не спира…“

— Вероятно. Пропуснах повечето от уроците — призна си Топаз.

— Винаги си правила така — напомни й Роуина.

Топаз успя да се усмихне.

— Като че ли ти пък беше примерна студентка.

Роуина продължи да бъбри, докато пръстите на Топаз стискаха до болка китката й.

— Лекциите не бяха важни. Съюзът беше — каза тя. — Имах си приоритети.

— О! Ооо, боже!

— Няма нищо, скъпа. Няма нищо — промълви Роуина, докато гледаше как коремът й се свива от поредната контракция.

„Та тя ще роди направо на седалката в таксито!“.

— Минавай на червено! Само ни закарай! — развика се тя на шофьора.

— Роуина — задъха се Топаз, — ще си имам близнаци! Ще имам две бебета!

— Знам, скъпа — каза Роуина и я притисна силно. — Знам.

Майкъл Кребс чу новината по радиото в колата си.

„Шокът от последния час на Уолстрийт е изненадващата враждебна оферта за южноафриканския конгломерат «Меншън Индъстрис», собственост на прословутия Конър Майлс, съобщи диджеят. Офертата, обявена на четири долара и трийсет цента за обикновени акции, е дело на сложен консорциум от инвестиционни банки и фирми, опериращи в сферите, в които «Меншън» има интереси. Определена е обща цена от пет милиарда долара за цялата сделка. Засега господин Майлс отказва да коментира, но директорският борд на компанията му е свикал извънредно съвещание в Манхатън, за да обсъди офертата. По странно стечение на обстоятелствата двете най-важни компании в консорциума са «Америкън Магазинс» и «Музика Рекърдс», за които напоследък се говореше, че са обект на интерес от страна на «Меншън» в сферата на медийната индустрия. Ако случаят наистина е такъв, може би сме свидетели на най-мащабната защита в стил «Пакмън» в американската финансова история“.

Без да продума, Кребс нави волана, направи ляв завой и се отправи към „Моън Макаскил“.

Както и при всеки друг важен момент в кариерата си, той искаше да бъде до Роуина, когато това стане факт.

Зад сцената на „Глоубън Арина“ в Стокхолм, Швеция, продуцентският офис на „Атомик Мас“ кипеше в предстартова треска за шоуто. Счетоводителят на турнето Нийл Джордж разглеждаше приходите от продажбата на билети, сценичният мениджър Джак Халпърн крещеше на група местни служители от екипа, които не бързаха достатъчно с подготовката на оборудването, а Уил Маклауд крачеше наоколо и търсеше шефката си. Най-сетне я намери до главния вход към сцената да преговаря за допълнителни концерти в Скандинавия с един отчаян организатор.

— Четири долара и трийсет цента — каза Маклауд.

— В момента говоря аз — ядоса се организаторът, че някакъв едър мъжага прекъсва настоятелните му молби да му позволят да насрочи поне още един концерт през лятото.

— О, така ли? — отвърна Маклауд и го изгледа толкова страшно, че другият направо се дръпна настрани. — Е, ако поискаме да свирим на някаква си гигантска топка за голф през юли, ще ти се обадим.

— Уил! — укори го Барбара неохотно, като приглаждаше с ръка костюма си от „Норма Камали“ и се стараеше да не се засмее.

Сферичният купол на „Глоубън“ наистина малко приличаше на топка за голф… „Господи, виж само каква физиономия направи Долф Листръм“.

— Четири долара и трийсет, Барбара — пак рече Маклауд. — Джош Оберман звънна преди малко в офиса и каза да ти предам това веднага.

Тя го погледна неразбиращо.

— Цената. Четири долара и трийсет — повтори той. — Той каза, че ти знаеш какво означава…

— Боже мой! Наистина са го направили! — възкликна мениджърът. — Роуина Гордън обади ли се?

— Какво са направили? — попита Маклауд.

— Сделка за пет милиарда долара… трябва да се добера до телефон — каза Барбара и се заоглежда възбудено. „Дали вече са отишли на търг?“ — Заложили сме милиони в това.

— Осемнайсети юли? — предложи организаторът със слаба надежда.

— Не ме интересува, дори и Ал Пачино да е. Не приемам никакви обаждания, ясно ли е? — сопна се Джон Меткалф на секретарката си. — На съвещание съм и не трябва да ме безпокоиш. Единственият човек, с когото искам да говоря, е годеницата ми.

— Да, сър — бързо каза тя и затвори след себе си.

Президентът на „Метрополис Студиос“ се загледа през прозореца към бляскавите офиси в „Сенчъри Сити“, огрени от яркото слънце на Лос Анджелис. Направо бе замаян от гняв.

„Нищо чудно, че й трябваха три седмици… «Меншън Индъстрис»! Пет милиарда долара! Съюз с «Америкън Магазинс»! Най-голяма сделка на десетилетието и тя не ми казва нищо!“.

Спомни си съвсем ясно колко пъти й бе заявявал, че тя не може да направи нищо, за да спаси „Музика“. Че да се съпротивлява на Конър Майлс е загуба на време.

„Сигурно се е смяла до сълзи. Не може да направи нищо ли? Само дето направо изтриха този тип от лицето на земята…“.

Ако тази сделка успее, осъзна Джон с неприязън, жена му ще стане по-влиятелна от него самия.

Той през цялото време я бе насърчавал, бе я подкрепял и бе щастлив, че до себе си има красива жена, която е преуспяла в кариерата си. Но в това уравнение винаги се бе включвал и категоричният факт, че той, Джон Питър Меткалф III, най-младият досега шеф на голямо студио, винаги ще остане наистина важният човек в двойката.

„В какво ще се превърна аз? В показен съпруг на един Рупърт Мърдок от женски пол?“.

Дори не можеше да се свърже с нея. Секретарката на Роуина нямаше представа къде е. Джош Оберман не можеше да му каже нищо. А мобилният й телефон и този в колата й бяха изключени.

Междувременно всеки час в офиса му звъняха поне сто човека от Западния бряг и всички предполагаха, че той знае какво става.

„Ще трябва да си поговорим, мрачно си помисли Меткалф. Наистина се налага да поговорим…“.

— Някакъв отговор? — обърна се Гауърс към Джералд Куин.

Атмосферата в стаята с дилърите се бе нагорещила с още няколко градуса; търговците крещяха в телефоните си, факс апаратите бълваха хартия по-бързо и от касов апарат в супермаркет, а мониторите „Куотрън“ проблясваха като луди.

— Почти нищо. Очаква се Майлс да пристигне с частния си самолет на летище „Кенеди“ — отвърна му младият анализатор. — Казва, че иска време, за да реагира.

— Това има ли някакво значение?

— Колкото по-дълго отлага, толкова по-зле за нас — отговори му Ник Едуард.

— Трябва да вдигнем малко градуса на напрежението — намеси се дрезгав глас. Джошуа Оберман се бе приближил от другия край на стаята, разочарован, че не може да се свърже с Роуина Гордън. Тя не отговаряше и на домашния си телефон. — Знаем, че това е щедро предложение за „Меншън“. Ценно е за нас само защото всеки от купувачите ни има място за част от компанията им.

— Вярно е — съгласи се Илай Лебер. — Няма начин някоя банка да подкрепи Майлс на тази цена на офертата.

— Какво предлагаш тогава? — попита Куин, за да угоди на възрастния човек.

— Предлагам да се обадим на „Меншън“ и да уведомим борда на директорите, че ако не получим подписите им до края на работния ден днес, цената ще стане четири долара и двайсет и пет цента. И четири и двайсет до края на понеделника — сопна се Оберман.

— Не можем да направим това — неуверено се намеси Гауърс.

— Защо не? — настоя Джош Оберман.

Джери Куин погледна към шефа си, усетил как във вените му кипи адреналин.

— Защо не наистина? — попита Едуард. — Господа, хайде да ги притиснем малко.

Роуина и ужасеният шофьор подкрепяха Топаз, докато стигнат до вратата на „Маунт Синай“, където веднага я сложиха на носилка и побързаха да я закарат в родилното.

— Не ме оставяй! — задавено помоли Топаз, стиснала ръката на Роуина, която тичаше редом с носилката.

— Никъде няма да ходя. Точно до теб съм — обеща тя и се обърна към санитаря: — Това е Топаз Роси. Планирала е да роди децата си тук… близнаци… контракциите й са на около пет минути.

— Кой е съпругът? — попита някой.

— Джо… — простена Топаз.

— Джо Голдстийн от NBC — обясни Роуина. — Помолих секретарката й да му се обади, но не знам дали е тук…

— Ще се свържем с него — обеща сестрата.

— Не искам Роуина да си тръгва! — задъха се Топаз, когато завиха към частното родилно крило.

— Можете ли да й дадете нещо за болките? — попита Роуина.

— Ти пък защо, по дяволите, плачеш? Не раждаш ти — сърдито се обади Топаз.

— Опитайте да се успокоите — обърна се към тях сестрата. — Всичко ще е наред.

— Искаш ли бургер? — предложи Джош Оберман на Майкъл Кребс. — Пица, бира, китайска храна?

— Не, благодаря — разсеяно отвърна Кребс. Той забеляза настаналия хаос в конферентната зала. — Какво, по дяволите, е това?

— Консорциум, който току-що е връчил ултиматум — осведоми го Ник Едуард. — Добре дошъл в света на безскрупулните сделки.

— А аз си мислех, че звукозаписният бизнес е пълен с гадни типове — коментира Майкъл. — Видяхте ли номера на влака, кой то е профучал оттук?

— Как е с пресата отвън? — попита Мат Гауърс.

— Пълна лудница — Кребс се разсмя. — За последно са ми обръщали толкова голямо внимание, когато излизах от едно парти заедно с Джо Хънтър и Синди Крауфорд.

— Къде, по дяволите, е Топаз Роси? — беснееше председателят на „Америкън Магазинс“.

— Къде е Роуина? — обърна се Майкъл към Джош.

— Това е големият въпрос — отвърна Оберман.

Сърцето на Джо Голдстийн никога не бе препускало така. Нито когато играеше като полузащитник в училище. Нито когато се явяваше на първото си важно интервю за работа. Нито дори когато бе изгубил девствеността си.

„Ще си имаме близнаци! Ще стана баща! Господи, ами ако тя вече е там…“.

— Ще имам близнаци — запъхтяно каза той на мъжа на рецепцията.

Таксито бе заседнало в задръстване, затова Голдстийн бе изскочил от него и бе пробягал шест преки.

— Така ли? — едва сдържа смеха си човекът. — Добре, господине. Как се казва партньорката ви?

— Роси. Топаз Роси, жена ми… аз съм Джо Голдстийн — обясни той.

— Да, господин Голдстийн, очаквахме ви — обърна се към него една усмихната сестра. — Бихте ли ме последвали.

— Обажда се Греъм Хакстън! — извика някой.

В залата моментално настъпи тишина. Хакстън беше председателят на директорския борд на „Меншън Индъстрис“.

Един от служителите колебливо протегна телефонната слушалка едновременно и към Мат Гауърс, и към Джош Оберман.

— Възрастта има предимство пред красотата — каза Оберман на Мат и я сграбчи.

Няколко секунди слуша какво казват отсреща.

— В такъв случай нашите адвокати ще влязат във връзка — спокойно каза той. — Благодаря ти, Греъм.

Затвори и се обърна към събралите се бизнесмени, които вкупом бяха затаили дъх като деца в навечерието на Коледа.

— Закопахме негодника! — възкликна той.

Джо нахлу през вратата в стаята на жена си и се закова на място.

Топаз седеше облегната на възглавници върху леглото, две мънички вързопчета стояха сгушени до гърдите й, а лицето й беше преобразено от такава силна любов, че той осъзна, че никога не я виждал по-красива. Тя вдигна глава.

— Имаме си син и дъщеря — каза тя.

— Обичам те, Топаз — изрече Джо, загледан в семейството си, а очите му се напълниха със сълзи.

Отвън, в коридора, Роуина Гордън намери телефонен апарат и потърси Джош Оберман на мобилния.

— Джош? Да не си на някакво парти? — попита тя, чула възбудени викове някъде наоколо му.

— Гордън? Ти ли си? — попита той. — Къде, по дяволите, се губиш цял ден? Цяла вечност се опитваме да се свържем с теб! Аз съм в „Моън Макаскил“ с целия екип!

— Какво? Обявихме ли вече офертата?

— Да, обявихме офертата! Освен това им дадохме ултиматум, принудихме ги да приемат, разменихме си подписи и купихме компанията! — направо викаше Оберман. — А ти го пропусна!

Тя погледна назад към стаята на родилката, където Джейкъб и Роуина Голдстийн бяха взети на ръце от баща им за пръв път.

— Не — каза тя. — Не съм пропуснала нищо.

Епилог

Роуина и Топаз станаха добри приятелки.

Мат Гауърс се оттегли от председателското място в „Америкън Магазинс“ четири месеца по-късно и обяви Топаз Роси за свой наследник, като така я превърна в една от най-влиятелните жени в журналистиката. Топаз и Джо все така обожаваха децата си, спореха за всичко и бяха лудо влюбени.

Годежът между Джон Меткалф и Роуина Гордън бе отменен.

Барбара Линкълн се разведе с Джейк Барбър, после отново се омъжи за него. Втория път бяха много щастливи.

Третият албум на „Атомик Мас“ — „Куесчънс“, се продаде в над шестнайсет милиона копия в цял свят.

Джошуа Оберман бе закаран по спешност в болница в Ню Йорк няколко дни след поглъщането на „Меншън Индъстрис“ заради сърдечен удар, но се съвзе след него. От няколко месеца се бе противопоставял на предписанията на лекарите си да се оттегли от работа, като отказваше да напусне, докато „Музика“ е под заплаха. Сега вече напусна и настоя да прехвърли всичките си акции на Роуина Гордън.

— Не бъди глупав, Оберман. Това са милиони долари — възрази Роуина.

— Аз си имам милиони. Прави каквото ти казвам — сопна й се старецът.

— Тогава ги дай на семейството си.

— Това правя — намусено отвърна Оберман.

Отбиваше се в апартамента на Роуина всеки понеделник на вечеря и й звънеше всеки петък, за да й каже колко зле се справя.

Роуина Гордън стана първата жена в историята главен изпълнителен директор на голяма звукозаписна компания. Престана да се среща с Майкъл Кребс.

— Искам брак и семейство — заяви тя. — Искам да сме заедно като Джо и Топаз.

— Знаеш какво смятам по този въпрос — отвърна Кребс. — Много държа на теб, но просто не мога да го направя.

Тя кимна.

— Знам — каза тя. Протегна ръка и нежно погали бузата му. — Знам. И съм ти благодарна за всичко. Винаги ще си останем приятели.

— Какво е това? Отново сбогуване? — попита Майкъл с присвити очи. — Не може да го мислиш сериозно. Какво, по дяволите, се е променило?

Роуина сви рамене, а очите й се напълниха със сълзи.

— Видях Джо и Топаз — отвърна тя. — Съжалявам, Майкъл. Иска ми се да можех да разделя двете неща, но не мога. Иска ми се да не бях влюбена в теб, но е така.

— Аз обичам Деби — ядосано каза Кребс.

— Тогава бъди с нея — отвърна Роуина. — Повече не желая такъв живот.

Роуина често се виждаше с Майкъл — както на обществени места, така и покрай работата им с „Атомик Мас“. Удиви и себе си, и него, като този път удържа на думата си.

Хората живеят и без любов.

Тя обичаше работата си, срещаше се с приятели и винаги се чувстваше достатъчно щастлива.

Три години след това Майкъл Кребс се появи на прага й.

— Забелязваш ли нещо различно? — попита той.

Роуина го огледа добре.

— От миналия вторник насам ли? Не мисля. Да не си с нови маратонки?

Кребс вдигна и двете си ръце.

За миг тя не можа да направи връзката.

— Къде е венчалната ти халка? — попита след секунда и усети как сърцето й спира да бие.

— Помолих Деби за развод — отговори той.

— Защо? — попита Роуина вцепенена.

— Защото съм влюбен в теб — каза Майкъл. — Защото не мога да те изхвърля от ума си. И защото Джош Оберман ми се обади миналата седмица и ми каза, че винаги съм те обичал и че съм единственият човек, който не го разбира. Каза ми, че един ден ти просто ще си тръгнеш и повече никога няма да те видя. Помислих над думите му и осъзнах, че това ще разбие сърцето ми.

— Наистина ли? — промълви Роуина, замаяна от радост.

— Да, наистина — сухо повтори Кребс и извади диамантен пръстен. — Така че — какво ще правиш през остатъка от живота си?

Нарекоха първородния си син Джошуа.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.